Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 04.07.2018р. по 12.10.2018р. в сумі 14651рн. 56 коп. В обґрунтування позову зазначив, що він 19 квітня 2017 року він був звільнений ПАТ «АЗОТ» за скороченням штату на підставі наказу № 400-ВК від 18.04.2017 року. Розрахунок з ним на день звільнення ПАТ «Азот» не провело, у звязку із чим він вимушений був звернутися до суду. Рішенням Придніпровського районного суду від 03.07.2018р., з ПАТ «АЗОТ» на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11537,33грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.04.2017р. по 03.07.2018р. (день постановлення рішення) в сумі 61495,28грн.. Дане рішення набрало законної сили 03.08.2018р. та було звернуто позивачем до виконання. 12.10.2018р. відповідач фактично розрахувався із позивачем та виплатив нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 141537,33грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 61495,28грн шляхом зарахування коштів на розрахунковий рахунок позивача. Отже, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.07.2018р. по 12.10.2018р.(день фактичного розрахунку) в розмірі 14651,56грн. із розрахунку 71 робочий день * 206,36грн., у звязку із чим звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 31.10.2018 провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що оскільки борг відповідача з виплати позивачу нарахованої, але не виплаченої заробітної плати складає 14651,56грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку складає в сумі 11537,33грн, і він є значно більшим за суму самої заборгованості по заробітній платі, то відповідно нарахована Позивачем компенсація в будь-якому випадку підлягає істотному зменшенню для збереження принципу пропорційності. Проте, відповідач зазначає, що на користь позивача вже був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крам того, відповідач вимогу про відшкодування моральної шкоди не визнає, оскільки позивачем не обґрунтовано з яких міркувань він виходив визначаючи саме такий розмір моральних страждань та не надано суду доказів на підтвердження цього. Сторони в судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача - [PERSON], надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що 19 квітня 2017 року позивача було звільнено з ПАТ «АЗОТ» на підставі наказу № 400-ВК від 18.04.2017 року за скороченням штату. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення і рішенням Придніпровського районного суду від 03.07.2018р., з ПАТ «АЗОТ» на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11537,33грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.04.2017р. по 03.07.2018р. (день постановлення рішення) в сумі 61495,28грн. (а.с.7-8). Дане рішення набрало законної сили 03.08.2018р. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 12.10.2018р. відповідач фактично розрахувався із позивачем та виплатив нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 141537,33грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 61495,28грн шляхом зарахування коштів на розрахунковий рахунок позивача (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 04.07.2018р. (наступний день після постановлення судового рішення) по 12.10.2018р. (день фактичного розрахунку з виплати заробітної плати), а тому звернувся до суду з даним позовом. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається із рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 липня 2018 року, судом було встановлено, що згідно довідки виданої 26.04.2018р. ПАТ «АЗОТ» за №425 середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 206,36грн. Здійснюючи розрахунок середнього заробітку за весь час затримки з виплати заробітної плати, позивач виходив з того, що з 04.07.2018р. по 12.10.2018р. кількість робочих днів складає 71, а тому просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки з виплати заробітної плати в сумі 14651,56грн (71 робочий день х 206,36грн. - середньоденний заробіток). Позивачем правильно здійсненній розрахунок середнього заробітку за весь час затримки з виплати заробітної плати, а тому суд вважає, що саме така сума підлягає до стягнення з відповідача з відрахуванням всіх обовязкових платежів, передбачених законом. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в 500грн, проте всупереч вимог ч.1 ст.81 ЦПК суду не надано доказів на обґрунтування підстав з яких виходив позивач при визначенні такого розміру. Однак, суд враховує той факт, що несвоєчасний розрахунок роботодавця з працівником завдає останньому матеріальних труднощів, які можуть завдавати моральної шкоди. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що визначений позивачем розмір в сумі 500грн. є достатнім відшкодуванням завданої діями відповідача позивачу моральної шкоди. За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного. Судові витрати по справі складаються із судового збору в сумі 704,8грн. Надані позивачем докази /а.с. 1/ свідчать про обґрунтованість розміру понесених позивачем судових витрат, а тому вони підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі наведеного, ст.ст.115,116,117 КЗпП України

Outcome: approved