Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому уточнивши вимоги просить стягнути з відповідача в його недоплачену суму, що належиться йому як звільненому працівнику в розмірі 14,39 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 41 153 грн. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 28 100 грн. Ухвалою суду від 15.03.2016 року позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди за заявою позивача залишено без розгляду. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що у період з 04.12.2013 року по 16.12.2013 року працював в ДП «Арена Львів» на посаді диспетчера відділу пожежної безпеки. При звільненні йому було відмовлено у проведенні з ним повного розрахунку. В подальшому йому виплатили кошти призначені працівникові при звільненні. При розрахунку відповідачем невірно нарахована сума компенсації за один календарний день відпустки згідно наказу від 12.12.2013 року №73/О-ВК, не дораховано 14,39 грн. Розрахунок з ним проведений в супереч вимогам ст.116 КЗпП України, тому з відповідача просить стягнути середній заробіток за час затримки з ним розрахунку в сумі 41 153 грн. Позивач у судовому засіданні свій позов підтримав повністю, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснив, що з відповідачем проведений остаточний розрахунок при звільненні 13.10.2014 року, оскільки у відповідача тривалий час були арештовані рахунки. Позивачем не був відпрацьований повністю календарний місяць, тому компенсація за невикористану відпустку рахується виходячи з посадового окладу з відпрацьованими фактично шістьма днями. Покликаючись на норму ч.1 ст..233 КЗпП України, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки з часу отримання розрахункових коштів та вразі порушення його законного права у тримісячний строк мав можливість звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ДП «Арена Львів» у період з 04.12.2013 року по 16.12.2013 рік на посаді диспетчера відділу пожежної безпеки, про що свідчить наказ про прийняття позивача на роботу №72/О-ВК з окладом згідно штатного розпису 1457 грн. Наказом від 12.12.2013 року №73/О-ВК [PERSON] був звільнений з 16.12.2013 року за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 04.по 06 грудня 2013 року у кількості 1 (один) календарний день. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені законодавством. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В Державному підприємстві «Арена Львів» позивач працював диспетчером по графіку: сутки через двоє. Він мав оклад 1457грн. Норма тривалості робочого часу, визначеному відповідно до листа Міністерства соціальної політики України 21.08.2012 N 9050/0/14-12/13, у грудні 2013року складає 175 годин. Часова ставка буде складати : 1475грн.:175год = 8.43грн. Враховуючи, що нічні години оплачуються на 20% вище, часова ставка у нічний час буде складати : 10, 12грн (8,43грн.х 20%+8,43грн) Як зазначено в табелі обліку робочого часу за грудень 2013 року (а.с.38), позивач відпрацював шість днів, загалом, сімдесят дві години, в тому числі двадцять чотири години нічних. Таким чином, зарплата [PERSON] за шість відпрацьованих днів має складати: 648грн..( 48год.х 8,43грн)+ (24год.ніч.х 10, 12грн) Згідно Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. В наказі про звільнення [PERSON] від 12.12.2013 року №73/0-ВК передбачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 04 по 16 грудня 2013 року у кількості 1 (один) календарний день, виходячи з відпрацьованого позивачем робочого часу. Згідно постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 р. N 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Виходячи з наведеного працівником має бути відпрацьований повністю календарний місяць. В даному випадку у працівника відсутній розрахунковий період, оскільки він не відпрацював повністю календарний місяць, а тому середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані дні відпустки обчислюється відповідно до п.4 та останнього абзацу постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від лютого 1995 р. N100 виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Компенсація за невикористані відпустки (а саме один день) також має обчислюватися, виходячи з посадового (місячного) окладу в розмірі 1457,00 грн., поділивши вказану суму на кількість календарних днів в поточному місяці 31 день, отримаємо 47 грн. Таким чином, за розрахунком суду позивачу має бути нараховано всього: 648грн.+ 47 грн.= 695грн., без відповідних утримань. Відповідач нарахував позивачу за грудень 2013року 886,23грн., без утримань. З викладених розрахунків суд не убачає недорахованих позивачу сум. Суд вважає, що у в задоволенні уточненого позову [PERSON] до ДП «Арена Львів» в частині стягнення недовиплаченої суми розрахункових сум в розмірі 14 грн. 39 коп. необхідно відмовити. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені законодавством, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З платіжної відомості №3 за травень-жовтень 2014 року (а.с.26) вбачається, що остаточний розрахунок підприємства з позивачем було здійснено 13.10.2014 року, тобто через 10 місяців. Разом з тим, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З позиції Конституційного Суду України викладеного в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, вбачається що непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Застосування судами строку позовної давності пропуску пропущеного при зверненні до суду без поважних причин, визначені в Постанові Пленуму Верховного Суду України у п.4 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9. Зважаючи на те, що фактичний розрахунок з позивачем було проведено 13.10.2014 року, і в нього виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав до 14.01.2014 року. Однак, позивач звернувся до суду 06.07.2015 року зі значним пропуском строку звернення. Відповідач подав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності. Позивачем не наведено причини пропуску строку позовної давності та не обґрунтовано їх поважність. За наведених підстав суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку відмовити в зв'язку із спливом строку позовної давності. На підставі ст.ст.47,116,117 КЗпП України,

Outcome: dismissed