Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; надати дозвіл батьку [PERSON] на виготовлення малолітній дитині - [PERSON] , [INFO] , проїзних документів (дипломатичного паспорту) для виїзду за кордон без згоди та супроводу матері - [PERSON] ; надати дозвіл батьку [PERSON] на необмежену кількість виїздів/вїздів з/до України до будь-якої країни світу крім Російської Федерації з метою відпочинку, оздоровлення та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи батька до досягнення дитиною 16-річного віку, з обов`язковим поверненням дитини на територію України без згоди та супроводу матері - [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на оплату додаткових витрат на дитину [PERSON] , [INFO] , в сумі 6062,40 грн. В судовому засіданні представником позивача позвні вимоги було підтримано, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, була належним чином повідомленим про час дату та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи без її участі суду не надав. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Судом було зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання вимог ч.5 ст.16 Сімейного кодексу України надати до суду письмовий висновок про доцільність про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] [INFO] , адреса проживання [ADDRESS] та акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитини - [PERSON] , [INFO] за адресою її проживання [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , у шлюбі не перебувають, разом не проживають. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідач не підтримує зв`язок з позивачем та дитиною, інформацією щодо місця її перебування та засобів зв`язку позивач не володіє. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про них, займається вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям. Суду не надано доказів на спростування тісного емоційного зв`язку батька і дитини. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За обставин, які склалися, позивачем створені найкращі умови для дитини, вона забезпечена усім необхідним для життя і розвитку. Таким чином, проживання дочки [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем відповідає її інтересам. Позивач має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням, чого відповідач забезпечити не в змозі. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] працює на посаді третього секретаря відділу кадрового аналізу і планування управління кадрового менеджменту Міністерства закордонних справ України. Його посада передбачає в тому числі необхідність здійснення виїздів за межі України та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи. Враховуючи, те, що наявність емоційного контакту та необхідність спілкування малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком, який забезпечує її повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини дозвіл батьку [PERSON] на виготовлення малолітній дитині - [PERSON] , [INFO] , проїзних документів (дипломатичного паспорту) для виїзду за кордон без згоди та супроводу матері - [PERSON] та надання дозволу батьку [PERSON] на необмежену кількість виїздів/вїздів з/до України до будь-якої країни світу крім Російської Федерації з метою відпочинку, оздоровлення та тимчасового проживання за межами України по місцю роботи батька до досягнення дитиною 16-річного віку, з обов`язковим поверненням дитини на територію України без згоди та супроводу матері - [PERSON] - відповідатиме найкращим інтересам дитини. Вказана позиція відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Даючи оцінку вимогам позивача щодо стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходить з наступного. Суду надана довідка на підтвердження здійснення витрат на лікування дитини на суму 12124, 80 грн. (а.с.39), а тому, на підставі положень ст.ст.141,185 Сімейного Кодексу України, вимога позивача про стягнення з відповідача половини вартості понесених додаткових витрат на дитину [PERSON] , [INFO] в сумі - 6062, 40 грн. є обґрунтованою. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved