Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому після зменшення розміру позовних вимог просить стягнути з відповідача грошові кошти за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 9998 (девять тисяч девятсот девяносто вісім тисяч) грн. 42 коп., з яких: 589 грн 81 коп. три проценти річних, 9408грн. 61 коп. індекс інфляції за прострочення виконання зобовязання. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 03.11.2014 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу №10004009033673 «Найкраща пропозиція on-line у гривнях». Загальна сума вкладу складала 118000 грн. Строк залучення депозиту до 08.11.2015 року. 27.11.2014 року відповідно до вимог укладено договору позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про дострокове повернення вкладу (депозиту). 02.12.2014 року Банк перерахував на картковий рахунок позивач суму депозиту, але розпорядитись зазначеними грошима позивач не мала змоги. Після чого неодноразово зверталась до відповідача в тому числі і з письмовими заявами про реальне повернення суми вкладу. Однак відповідач реально виконав свої зобовязання за договором в повному обсязі лише 11.06.2015року. Вважає, що своїми діями відповідач порушив її права тому просить задовольнити позов в повному обсязі. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, заяв про розгляд справи за відсутності представника відповідача суду не надав, у справі наявне письмове заперечення на позов, на підставі чого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на позов, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частин 1 і 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною першою ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч.3 ст.10, ч.ч. 1, 2, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). За приписами ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У судовому засіданні було встановлено, що 03.11.2014 року між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу №10004009033673 «Найкраща пропозиція on-line у гривнях» (далі Договір). Загальна сума вкладу складала 118000 грн. Строк залучення депозиту до 08.11.2015 року (а.с.6). Відповідно до п.1.11 Договору у випадку, якщо вкладник письмово заявляє про бажання достроково припинити дію договору, дія цього договору вважається припиненою достроково, а Банк виплачує Вкладнику весь вклад та проценти, нараховані за фактичний період перебування коштів на рахунку, за ставкою 0,01 процентів річних. При цьому Вкладник, зобовязаний письмово повідомити Банк про вимогу повернення Вкладу, або його частин не менш ніж за три банківські дні до очікуваної дати повернення. 27.11.2014 року відповідно до вимог укладеного договору позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про дострокове повернення вкладу (депозиту) (а.с.7). Відповідно до виписки за операціями по картковому рахунку (а.с. 70-72), 02.12.2014 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача суму депозиту в розмірі 118000 грн. Оскільки позивач не мала реальної можливості отримати перераховану на її картковий рахунок суму вкладу чи розпорядитись нею іншим чином, 11.12.2014 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про видачу суму депозиту в повному обсязі через касу банку (а.с. 8). 26.01.2015 [PERSON] повторно зверталась до ПАТ «Дельта Банк» з письмовою заявою про повернення через касу Банку суми депозиту (а.с. 74). Відповідно до письмових заперечень наданих відповідачем 11.06.2015 року через касу ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] отримала виплату по рахунку в повному обсязі. У звязку з чим відповідач, посилаючись на вимоги ст.. 599 ЦК України, зазначає на належне виконання зобовязання за вищезазначеним договором (а.с. 78). Отже, зазначеним листом відповідач фактично визнав, що належне виконання зобовязання за договором банківського вкладу від 03.11.2014 року відбулося лише 11.06.2015 року. З огляду на викладене суд відноситься критично до обґрунтувань викладених в запереченнях відповідача від 21.07.2015 року, шодо належного та вчасного виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобовязань за Договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. За змістом зазначеної норми закону та ст.. 1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобовязання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитись на свій розсуд вкладом. Відсутність реального виконання відповідачем свого зобовязання у строки визначені договором не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, за весь період прострочення боржника. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи положення глави 47 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобовязанням є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Відтак, грошове зобовязання це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 6 червня 2012 по справі №6-49цс12, від 20 червня 2012 по справі № 6-68цс12 та від 4 лютого 2014 року по справі №3-1гс14. 02.03.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015року №51 у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію. З огляду на вищевикладене, суд погоджується з розрахунком ціни позову наведеним в заяві відповідача про зменшення розміру позовних вимог та періодом нарахувань за прострочення виконання грошового зобовязання у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України (з 02.12.2014 року по 01.03.2015 року). На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі

Outcome: approved