Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 19.12.2014 року, 19 січня 2015 року провадження у справі зупинялося до розгляду спору касаційною інстанцією , в наступному після поновлення провадження у справі позовні вимоги підтримані у повному обсязі . В судове засідання позивач 07 квітня 2015 року подав заяву про розгляд справи без його участі та про підтримання позовних вимог в заявленому в позові розмірі. В позовній заяві позивач посилався на те, що він працював з 2002 року по 07.02.2014 року начальником відділу маркетингу в ВАТ «Сільгосптехніка», звільнився за ст. 36 КзПП України за згодою сторін. В день звільнення відповідач нарахував йому заборгованість з заробітної плати в сумі 10265,78 гривень, але виплатити відмовилося з причин відсутності грошових коштів. З заявою про стягнення заборгованості з заробітної плати позивач звернувся до Біловодського районного суду, 16.07.2014 року було винесено рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку, позовні вимоги були повністю задоволеними. Однак заборгованість по заробітній платі до цього часу не погашена, раніше судом стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 07.02.2014 року по 16.07.2014 року . На час подання позову сума середнього заробітку, яку повинен нарахувати відповідач, складає за розрахунком позивача 12054,12 гривень, виходячи з 1700,0 гривень середньої заробітної плати, з них 22 дні за фактично відпрацьований час в місяць , 77,27 гривень середньоденний розмір заробітної плати помножити на 156 днів як кількість днів затримки розрахунку. Представник відповідача гр. Торба С.І. позовні вимоги не визнав та вказав, що він прийняв підприємство з боргами по заробітній платі, саму заборгованість було накопичено за час роботи позивача на раніше займаній ним посаді, також виконано попереднє рішення суду про стягнення коштів в розмірі 3554,82 гривні та 10746,72 гривні 26 грудня 2014 року, на даний час вже є рішення суду, яке набрало чинності, і подальша затримка виплати грошових коштів позивачу виникла саме за час апеляційного оскарження рішення суду. Отримавши копію рішення суду, відповідач з посиланням на ст. 223 ЦПК України, знайшов можливість виплати позивачу борги, навіть не оспорюючи розміру середнього заробітку, обчисленого судом першої інстанції. З огляду на інші подані відповідачем заперечення, він просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Вислухавши відповідача , дослідивши всі подані письмові докази у справі (а.с. 3-6, 7-13, 30-31, 99-100) та інші, суд приходить до висновку, що позов може бути задоволеним частково з наступних підстав: Відповідно наданих доказів, позивач працював у відповідача за спірний проміжок часу, за рішенням Біловодського районного суду від 16 липня 2014 року було стягнуто за період затримки розрахунку грошові кошти з 07 лютого по 16 липня 2014 року 12643,20 гривень та невиплачену заробітну плату в розмірі 10265,78 гривень . За новим рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року було винесено нове рішення, за яким з 10265,78 гривень заборгованості з невиплаченої заробітної плати було стягнуто тільки 4182,15 гривень, але сума стягнення з відповідача в розмірі 12643,20 гривень залишилася незмінною за період затримки розрахунку з 07.02.2014 року по 16.07.2014 року з розрахунком середньоденної заробітної плати 79,02 гривень Таким чином, виходячи з змісту нового рішення, сума стягнення за рішенням суду першої інстанції в 12 643,20 гривень залишилася без змін. Таким чином, нове рішення апеляційною інстанцією було постановлено 13.11.2014 року, а тільки 26 грудня 2014 року позивачу було виплачено (а.с. 30) 3554,82 гривні боргу та 10 746,72 гривні за затримку виплати заробітної плати( за мінусом загальнообов'язкових платежів). Суд бере до уваги наявність рішень суду, які набрали чинності , та враховує , що під час апеляційного провадження позивач не наділений правом збільшення позовних вимог, а за ст. 61 ч.3 ЦПК України не підлягають ревізуванню або доказуванню обставини, які встановлені рішеннями суду у цивільній справі, яке набрало законної сили. Виходячи з дати набрання чинності рішення суду , яке вступило в силу 13.11.2014 року станом на час подання позову за наступну затримку виплат , позивач не пропустив тримісячний строк для звернення до суду і вимагає стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку з дати постановлення рішення до 19.12.2014 року , або за продовжуване порушення своїх прав відповідачем у справі, оскільки наявність рішення суду про стягнення заробітної плати за попередній період не переходить в площину виконавчого провадження і не є позовом, який встановлює обставини, які були предметом судового розгляду як тотожні, бо дії відповідача по наступній затримці розрахунку після 16.07.2014 року є продовженням порушенням прав позивача відповідачем у справі, але за час з 17.07.2014 року по 19.12.2014 року( виходячи з меж позовних вимог). За вимогами ст. 10 ЦПК України встановлена змагальність сторін, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Враховуючи вищевикладене, та ту обставину, що невиплата при розрахунку заробітної плати , обрахованої в порядку ст. 117 КзПП України (Постанова Верховного Суду України від 22.01.2014 року № 6-159цс13) на час звернення позивача до суду, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст.117 КзПП України, за весь період невиплати заробітної плати , оскільки вимоги звільненого працівника щодо виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Виходячи з висновків , викладених в рішенні Конституційного суду від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, який мав місце 26 грудня 2014 року, а позовні вимоги підтримані та обраховані позивачем з 16, а не з не 17 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року і сума відповідає розміру середнього заробітку за час затримки в 11976,85 гривень (з 17.07.2014 року 12054,12-77,27 гривень (середньоденну як обраховану позивачем в межах позовних вимог, коли фактично 79,02 за першим рішенням суду, яке набрало чинності ,і без врахування отриманої позивачем суми за час отримання допомоги по безробіттю), виходячи з розрахунку за останні два місяці роботи, які передували звільненню позивача з роботи у відповідача за згодою сторін, тобто з 17.07.2014 року по 19.12.2014 року - за затримку розрахунку йому винен відповідач грошові кошти у справі до часу, вказаного в позові, або без врахування дати 16.07.2014 року, по яку включно вже проведено виплату. При винесенні рішення на користь держави з відповідача в порядку ст. 88 ЦПК України та Закону України « Про судовий збір» підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 гривні як судових витрат у зв'язку з наявністю у позивача пільги при розгляді справ , віднесених до категорії трудових спорів. На підставі викладеного та

Outcome: partial