Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 23.07.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову суму в розмірі 1260,00 доларів США, що станом на 23.07.2018 року еквівалентно 33322,09 грн. на строк до 30.09.2018 року. Відповідачем борг у вказаний строк не повернуто. Крім того, 19.09.2018 року [PERSON] надав в борг [PERSON] 60000,00 грн. на строк до 31.10.2018 року. Відповідачем борг у вказаний строк не повернуто. Факт отримання коштів підтверджується розписками. В зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача борг за розпискою від 23.07.2018 року у розмірі 33322,09 гривень з урахуванням інфляційних витрат - 3365,53 гривень та три проценти річних від простроченої суми - 1785,69 гривень. Борг за розпискою від 19.09.2018 року у розмірі 60000,00 гривень з урахуванням інфляційних витрат - 4920,00 гривень та три проценти річних від простроченої суми - 3057,53 гривень. А також стягнути судовий збір у розмірі 1064,50 гривень. Позивач подав суду заяву, щодо слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач повідомлений про розгляд справ, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу зазначену в позовній заяві. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову суму в розмірі 1260,00 доларів США, що станом на 23.07.2018 року еквівалентно 33322,09 грн. на строк до 30.09.2018 року (а.с.6, 8, 9). Відповідачем борг у вказаний строк не повернуто. Крім того, 19.09.2018 року [PERSON] надав в борг [PERSON] 60000,00 грн. на строк до 31.10.2018 року (а.с.7). Відповідачем борг у вказаний строк не повернуто. Факт отримання коштів підтверджується копіями розписок (а.с.6, 7). Позивачем 29.07.2019 року надсилалась на адресу відповідача претензія про повернення боргу. Відповідачем претензія залишена без виконання, борг повернуто не було. Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, у разі укладення договору позики на позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, вказаний в розписках від 23.07.2018 року та 19.09.2018 року, відповідач позику не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо зобов`язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст.625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач свого обов`язку щодо повернення, отриманих від позивача грошових коштів не виконав. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Основна сума боргу за розпискою від 23.07.2018 року становить 33 322,09 грн. Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення [PERSON] боргу в сумі 33322,09 грн. становлять 3 365,53 грн. із розрахунку: 33322,09 х 1,101 - 33322,09 = 36687,62 - 33322,09 де 1,101 сумарний індекс інфляції за період із жовтня 2018 року по травень 2020 року включно. Три проценти річних від простроченої суми становить 1 785,69 грн. із розрахунку: 33322,09 х 3% 652 : 365 : 100, де 652 - кількість днів прострочення сплати боргу. Таким чином, сума боргу [PERSON] за його розпискою від 23.07.2018 року становить 38 473,31 грн. із розрахунку: 33322,09 + 3365,53 +1785,69. Основна сума боргу за розпискою від 19.09.2018 року становить 60000,00 грн. Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення [PERSON] боргу в сумі 60000,00 грн. становлять 4 920,00 грн. із розрахунку: (60000,00 х 1,082) - 60000,00 = 64920,00 - 60000,00, де 1,082 сумарний індекс інфляції за період із листопада 2018 року по травень 2020 року включно. Три проценти річних від простроченої суми становить 3 057,53 грн. із розрахунку: 60000,00 х 3% 620 : 365 х 100, де 620 - кількість днів прострочення сплати боргу. Таким чином, сума боргу [PERSON] за його розпискою від 19.09.2018 року становить 67 977,53 грн. із розрахунку: 60000,00 + 4920,00 + 3057,53. Таким чином, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1064,50 гривень.

Outcome: approved