Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди завданої ушкодженням здоровя у розмірі 170000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 17.11.1958 по 19.07.1984 року перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював на шахті «Більшовик» та шахті «Октябрьска» ВО «Кривбасруда» правонаступником якого є публічне акціонерне\~товариство «Криворізький\~залізорудний комбінат»\~підземним машиністом\~лебідки. Висновком МСЕК 15.06.1994 року при первинному огляді йому було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з професійними захворюваннями безстроково. Вказує, що у звязку із професійними захворюваннями йому було завдано моральну шкоду, яка повязана із фізичним болем та вимушених змінах у житті. Відповідач подав до суду письмовий відзив на позов в якому не погодившись із позовними вимогами зазначив, що причиною виникнення професійних захворювань позивача є окрім іншого порушення ним самим вимог нормативних актів про охорону праці. Зазначив, що позивач не звертався до відповідача про характер моральної втрати, не надавав відповідний висновок медичних органів про встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Вказав, що позивачем також не доведено розмір моральної шкоди. Ухвалою суду від 16.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 10 квітня 2018 року ухвалою суду розгляд справи відкладено у звязку з неявкою сторін. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в позові відмовити, посилаючись на письмовий відзив. В судовому засіданні 21 травня 2018 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] з 17.11.1958 по 19.07.1984 року, часу звільнення у звязку з виходом на пенсію, перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював на на шахті «Більшовик» та шахті «Октябрьска» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», підземним машиністом лебідки, що підтверджується копією трудової книжки останнього та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. (а.с. 5-7) Згідно повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) від 27 серпня 2001 року, складеного на підприємстві. «Октябрська» причиною професійного захворювання [PERSON]: ТНТ катаракта обох очей першої стадії зазначено: тринітротолуол. (а.с.8). Згідно повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) від 27 серпня 2001 року, складеного на підприємстві. «Октябрська» причиною професійного захворювання [PERSON]: двосторонній кохлеарний неврит справа з легким зниженням слуху, зліва з помірним зниженням слуху зазначено: шум. (а.с.9). Відповідно до\~виписки з\~акту огляду\~у ЛТЕК\~від 15.06.1994\~року [PERSON]\~при первинному\~огляді встановлена\~ступень втрати\~професійної працездатності\~25%\~ без\~встановлення групи\~інвалідності з\~01.06.1994\~року безстроково.(а.с.10) У відповідності до ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) державна політика в галузі охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці. Згідно до п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що з 17.11.1958 по 19.07.1984 рік [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем, отримав професійні захворювання. Висновком ВТЕК від 15.06.1994 йому було встановлено втрату 25% професійної працездатності у звязку з професійними захворюваннями без встановлення групи інвалідності безстроково. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у звязку з утратою професійної працездатності первинно виникло [PERSON] у 1994 році. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно з ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати. У відповідності до розяснень викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоровя, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обовязків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоровя, відчуття болю. Зазначені обставини наступили у [PERSON] у зв'язку із професійними захворюваннями, які призвели до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що було встановлено судом, тому суд приходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує наступне. Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності й господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону в поєднанні з ст.ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі ізастосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, згідно положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 3723,00 грн. У відповідності до розяснень викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує наявність у [PERSON] стійкої втрати працездатності у звязку з професійними захворюваннями, яка була встановлена у розмірі 25% безстроково; розмір мінімальної заробітної плати встановленої на 2018 рік у 3723,00 грн.; глибину фізичних та моральних страждань позивача; стаж його роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, у пятикратному розмірі мінімальної заробітної плати визначеної на час розгляду справи, яка підлягає стягненню з публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», у вигляді одноразового відшкодування в сумі 18615,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. На підставі ст. 141 ЦПК України з публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. У відповідності до ст. 440-1 ЦК УРСР, Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial