Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму майнової шкоди, штрафних санкцій у вигляді пені за прострочення виконання зобов'язання три проценти річних та суму інфляційних витрат у розмірі 61 911,31 грн., з яких 39 947,85 грн. - матеріальна шкода, заподіяна ДТП, що сталося 02.03.2015 р.; 14 192,28 грн. - пеня за невиконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди за період 06.04.2015 р. - 27.11.2015 р.; 771,6 грн. - 3% річних від простроченої суми боргу за період 06.04.2015 р. - 27.11.2015 р.; 6 998,88 грн. - інфляційне збільшення за період 06.04.2015 р. - 27.11.2015 р. Позов мотивний тим, що 02.03.2015 р. відповідач в м.Києві на перехресті вулиць М. Гречка та Стеценка, керуючи автомобілем «Шкода» д.н.з. [NUMBER], проїхав на заборонний сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], власником якого є позивач. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року у справі №758/2709/15-п за наслідками розгляду адміністративного матеріалу за вищевказаною дорожньо-транспортною пригодою відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована Страховою компанією «Еталон» згідно полісу №АІ/1398318 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. За наслідками дорожньо-транспортної пригоди для встановлення розміру шкоди було проведене дослідження, за результатами якого ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра» було складено звіт про визначення вартості матеріального збитку №11371 від 03.04.2015 р., згідно якого загальний розмір заподіяної в результаті ДТП 02.03.2015 р. шкоду майну позивача склав 89 947,85 грн. Страхова компанія «Еталон» здійснила виплату позивачеві, як власнику пошкодженого транспортного засобу, страхового відшкодування за договором №АІ/1398318 в розмірі 50 000 грн., яка відбулась в межах ліміту відповідальності за договором. 06.04.2015 р. позивач звернулася до відповідача з прохання виплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 39 947,85 грн., але відповідачем виплати суми заборгованості не було здійснено. В зв'язку з невиплатою сум по відшкодуванню шкоди, вважає, що на підставі ст.ст.611, 548, 549 ЦК України, відповідач повинен сплатити пеню як штрафну санкцію, яка застосовується за невиконання чи не належне виконання зобов'язання, розмір якої визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами. Також, на підставі ст.625 ЦК України вважає, позивач вбачає своє право вимоги суми трьох процентів річних від простроченої відповідачем суми боргу та інфляційних втрат, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі по підставах, обґрунтованих в позові, та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та пояснив, що сторона відповідача, на заперечуючи вини [PERSON] у вищевказаному ДТП, не погоджується з визначеним розміром шкоди, оскільки звіт проведений оцінщиком, який не має права на проведення оцінки відновлюваного ремонту. Крім того, пеня, 3% та інфляційного збільшення не можуть застосуватися, оскільки між позивачем та відповідачем не виникало зобов'язань та ніякими грошима позивача відповідач не користувався. Суд встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 02 березня 2015 р. відповідач у справі [PERSON], керуючи автомобілем марки «Шкода», д.н.з. [NUMBER], на перехресті вулиць М.Гречка та Стеценка, що у Подільському районі м.Києва, порушивши вимоги ПДР України, допустив зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Позивач є власником автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER], який був пошкоджений у зазначеному вище ДТП. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року, яка набула законної сили 24.03.2015 р.,у справі №758/2709/15-п за наслідками розгляду адміністративного матеріалу за вищевказаною дорожньо-транспортною пригодою відповідача визнано винним у скоєнні передбаченого ст.124 КУпАП адміністративного правопорушення, яке виразилося у порушенні вимог ПДР, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене, факт завдання матеріальної шкоди позивачу відповідачем є встановленим і доказуванню не підлягає. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку №11371 від 03.04.2015 р., проведеного ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра», загальний розмір заподіяної в результаті ДТП 02.03.2015 р. шкоди майну позивача склав 89 947,85 грн. Заперечення представника відповідача про відсутність у ТОВ права на визначення розміру шкоди спростовуються доданими до вказаного звіту копіями документів на проведення оцінки об'єктів. Крім того, на обґрунтування своїх заперечень представником відповідача не наданий документ на підтвердження іншого розміру матеріальної шкоди, заподіяної пошкодження автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER]. В зв'язку з чим, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в цій частині та виходить з наданого позивачем документу на підтвердження розміру матеріальної шкоди, заподіяної позивачеві, у сумі 89 947,85 грн. А відтак, суд приймає до уваги зазначений Звіт як належний та допустимий доказ в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. На підставі ст.22 ЦК України позивач, як особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що на час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована Страховою компанією «Еталон» згідно полісу №АІ/1398318 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Так згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Як вбачається з наданих документів, Страховою компанією «Еталон», якою була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП, виплачено позивачу, як власнику пошкодженого транспортного засобу, страхове відшкодування за договором №АІ/1398318 в розмірі 50 000 грн., яка відбулась в межах ліміту відповідальності за договором. Таким чином, розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу становить 39 947,85 грн. Зі змісту статей 1187, 1188 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Стаття ж 1194 ЦК України визначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вказані обставини, враховуючи приписи зазначеної норми цивільного Закону, дають суду підстави зробити висновок, що з відповідача, як винуватця ДТП, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а саме в розмірі 39 947,85 грн. Таким чином, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача пені, 3 процентів річних та інфляційного збільшення, суд вважає ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню, як такі, що не ґрунтуються на законі, виходячи з такого. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема , є договори та інші правочини. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а правилами ч.1 ст. 22 цього Кодексу встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статті 548, 549, 611, 625 ЦК України, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Оскільки спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв'язку з відшкодуванням шкоди, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 р. (справа № 6-2759цс15). Таким чином, з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з підстав викладених вище. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі сплачено судовий збір у розмірі 619,92 грн. (за суму позову) та у розмірі 275,6 грн. (за заявою про забезпечення позову). Враховуючи вимогу зазначеної норми цивільно-процесуального Закону, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,2 грн. з суми позовних вимог як мінімальний розмір судового збору, що діяв на час звернення позивача до суду, та в розмірі 275,6 грн., а загалом - в сумі 762,8 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст.15, 16, 22, 1166, 1187, 1188, 1194 ЦК України,

Outcome: partial