Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 25.01.2014 року; вказав, що від цього шлюбу не мають дітей. Позивач посилається на те, що подружнє життя не склалося, з вересня 2014 року вони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства, проживають окремо. [PERSON] просить розірвати шлюб. 10.08.2015 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, де також підтримав позовні вимоги та не заперечував про заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про місце та час слухання справи повідомлена належним чином (через оголошення в пресі), про причини неявки суд не повідомила. Заяви про розгляд справи за її відсутності від відповідача не надходило. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 25.01.2014 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №48 (а.с.3). Згідно ксерокопії паспорту (а.с.3-4) позивач зареєстрований [INFO], в судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, проживають за різними адресами. Судом, також, встановлено, що спір про майно між сторонами відсутній. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved