Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним наказ від 28.10.2019р. № 144/к про його звільнення за ч. 1 пунктом 1 статті 36 Кодексу Законів про ПрацюУкраїни, поновити його на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.09.2019р. по день поновлення та моральну шкоду в розмірі 25000грн. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що працював у державному підприємстві «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» з 12 січня 2017 року на посаді начальника юридичного відділу. В липні 2018р. він захворів і часто знаходився на стаціонарному та на амбулаторному лікуванні. 25.10.2019р. йому надали інвалідність 2 групи за загальним захворюванням безстроково. Внаслідок частої відсутності на роботі через хворобу у нього почались непорозуміння з керівництвом. Не витримавши морального тиску з боку керівництва підприємства та перебуваючи у виснаженому фізичному та моральному стані, а також під дією ліків, які постійно приймає, 12.08.2019р. він написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з 28.10.2019р. Проте, 28.10.2019р., перебуваючи на лікарняному та усвідомивши, що у разі звільнення з роботи залишиться без засобів на існування, він на електронну пошту підприємства подав чотири заяви, а саме, про анулювання заяви про звільнення, про надання відпустки у зв`язку зі смертю матері, яка померла [INFO] , про надання матеріальної допомоги на поховання та надання матеріальної допомоги у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем. Проте, лише одну з поданих заяв було задоволено та виплачено йому 1000грн. матеріальної допомоги. Також, не дивлячись на подану заяву про анулювання заяви про звільнення за угодою сторін, 28.10.2019р. було видано наказ про його звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки у зв`язку з поданою заявою про анулювання заяви про звільнення сторонами не було досягнуто домовленості про дату звільнення і волевиявлення на звільнення у нього не було. У зв`язку з незаконним звільненням та вимушеністю це доводити в суді він зазнав моральних страждань і моральну шкоду оцінює в 25 000грн. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що звільнення відбулось з дотриманням вимог закону, підставою для звільнення слугувало особисте волевиявлення позивача, яке знайшло своє відображення в написаній власноручно 12 серпня 2019року заяві. Звільнення позивача відповідно до п. 1.7. Положення про юридичний відділ відбулося за погодженням з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України (Уповноважений орган управління), про що 28.10.2019р. винесено відповідний наказ, копія якого шляхом поштового переказу направлена позивачеві. Дійсно, 28.10.2019р. на електронну адресу ДП «УкрНДНЦ» о 16.01год. надійшло повідомлення від позивача з 5 (п`ятьма) доданими документами, а саме: заявою позивача про надання відпустки на 28,29,30 жовтня 2019р. у зв`язку зі смертю матері, про надання матеріальної допомоги у зв`язку зі смертю матері, про надання матеріальної допомоги у зв`язку з тяжким матеріальним становищем; заява про анулювання заяви про звільнення від 12.08.2019р. та свідоцтво про смерть матері позивача. Відповідно до Колективного договору на 2017-2020р.р. позивачу була надана відпустка у зв`язку зі смертю матері тривалістю 1 день - 28.10.2019р., матеріальна допомога у зв`язку зі смертю матері в розмірі 1000грн., заява про надання матеріальної допомоги у зв`язку з тяжким матеріальним становищем задоволена не була, оскільки в 2019р. з цих підстав позивач уже отримував матеріальну допомогу. Заява позивача від 28.10.2019р. про анулювання заяви про звільнення від 12.08.2019р. задоволена не була, оскільки позивач власноручно, без будь-якого тиску написав за своїм підписом заяву про звільнення за угодою сторін з 28.10.2019р., звільнення було погоджено у встановленому порядку. Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. за № 9 анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП в строк, визначений сторонами, може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Оскільки ДП «УкрНДНЦ» категорично не виявило бажання надати згоду на анулювання домовленості з позивачем щодо його звільнення 28.10.2019р., законних підстав для анулювання заяви від 12.08.2019р. про звільнення позивача за угодою сторін у зв`язку з тим, що він її відкликає, не було і норм чинного законодавства при звільнення позивача не допущено. 3-тя особа в судове засідання не з`явилась, про день слухання справи повідомлялась належним чином, просить слухати справу у її відсутність. Згідно письмових пояснень проти позову заперечує, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося у відповідності до норм чинного законодавства та на підставі його особистої заяви. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, наказом № 1-К від 11.01.2017р. [PERSON] прийнятий на посаду начальника юридичного відділу ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації і сертифікації та якості» (т. 1 а.с. 10, 59). У заяві, датованій 12.08.2019 року, [PERSON] просив звільнити його з роботи згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін з 28.10.2019р. (т. 1 а.с. 22). 28.10.2019р. позивачем було подано заяви про надання відпустки на 28,29,30 жовтня 2019р. у зв`язку зі смертю матері; про анулювання заяви про звільнення від 12.08.2019р. за угодою сторін у зв`язку з її відкликанням; на надання матеріальної допомоги у зв`язку з тяжким матеріальним становищем; про надання матеріальної допомоги у зв`язку зі смертю матері (т. 1 а.с. 18-21). Наказом № 141-В від 28.10.2019р. [PERSON] надано додаткову оплачувану відпустку у зв`язку зі смертю матері, згідно з п. 4.16 Колективного договору 28 жовтня 2019р. на 1 робочий день т. 1 (а.с. 187). Наказом № 144-К від 28.10.2019р. позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) (т. 1 а.с. 13). Наказом № 145-К від 28.10.2019р. [PERSON] надано одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю матері у розмірі 1 000грн. (т. 1 а.с. 118). Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу . Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу). Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Дана позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) від 26 жовтня 2016 року і відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що в день видачі наказу про звільнення - 28.10.2019р. позивач подав відповідачу заяви про надання відпустки на 28,29,30 жовтня 2019р. у зв`язку зі смертю матері; про анулювання заяви про звільнення від 12.08.2019р. за угодою сторін у зв`язку з її відкликанням; на надання матеріальної допомоги у зв`язку з тяжким матеріальним становищем; про надання матеріальної допомоги у зв`язку зі смертю матері, які були цього ж дня електронною поштою отримані відповідачем (т. 1 а.с. 68). При цьому відповідач дві з поданих позивачем заяв, зокрема, про надання відпустки у зв`язку зі смертю матері тривалістю 1 день - 28.10.2019р. та про надання матеріальної допомоги в розмірі 1000грн. задовольнив, видавши відповідні накази. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що на момент видачі наказу про звільнення (28 жовтня 2019 року) у [PERSON] не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін і він заявив про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, про що відповідач знав, отримавши дану заяву позивача, а тому наказ про звільнення позивача винесений без законної підстави і підлягає скасуванню. Посилання представника відповідача на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.1992р. за № 9 анулювання домовленості між працівником і власником підприємство, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України в строк, визначений сторонами, може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника суд вважає безпідставним, оскільки в даному випадку у зв`язку з подачею позивачем в останній робочий день - 28.10.2019р. заяви про анулювання (відкликання) заяви про звільнення фактично домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою з 28.10.2019р. досягнуто не було. Ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. Таким чином, вимоги позивача про визнання наказу від 28.10.2019р. № 144/к про звільнення незаконним та поновлення його на роботі на посаді начальника юридичного відділу у ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» з 29.10.2019р. (оскільки день звільнення 28.10.2019р. є останнім робочим днем) підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно наданих відповідачем розрахункових листків, заробітна плата позивача за січень 2019р. без урахування оплати лікарняного за грудень становить 776грн. 50коп (500+51,50+225), за травень 2019р. без урахування оплати лікарняних та відпустки становить 2 473,57 (1705,91+767,66), при цьому в січні позивачем відпрацьовано 1 день, в травні - 3дні (т. 1 а.с. 225-227). Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість робочих днів. Після ділення заробітної плати позивачів за січень та травень 2019р. на фактично відпрацьовані протягом цього часу робочі дні, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 776,50+2473,57=3250,07:4=812,52 Виходячи з того, що вимушений прогул з 29 жовтня 2019р. по 12 березня 2020р. складає 94 робочих дні, з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 94х812,52= 76 376грн. 88коп. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. Позов в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки доказів її спричинення позивач не надав та не зазначив, яких додаткових зусиль вимушений був докладати для організації свого життя. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Таким чином рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць вимушеного прогулу підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved