Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просить визнати за ним право власності на 50% спадкового майна від померлого батька (на 1/4 частину нерухомого майна (будинок, надвірні будівлі, споруди тощо), розташованого за адресою: [ADDRESS], як за спадкоємцем за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина у вигляді будинку та надвірних будівель (споруд), розташованих за адресою: [ADDRESS]. Маючи намір отримати свідоцтво про спадщину після батька, позивач звернувся до нотаріальної контори, але свідоцтво про право на спадщину не отримав, так як батько був одружений з [PERSON] з 24.02.1974. [PERSON] померла [INFO], яка за життя склала заповіт, яким все майно заповідала [PERSON]. Як зазначає позивач, він у нотаріуса отримав відмову в оформленні свідоцтва про право на спадщину, відповідач не надає йому правовстановлюючих документів на будинок, зміст заповіту йому не відомий, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач у запереченні на позов просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що спірне домоволодіння ніколи не належало [PERSON], оскільки відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.05.2010 домоволодіння за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності. Отже, як зазначає відповідач, померла [PERSON] є єдиним власником спірного будинку. Остання при житті склала заповіт, яким усе належне їй майно заповідала відповідачу. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач та її представник просили у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у позові. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, інвентаризаційну справу та спадкові справи, суд виходить з такого. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. [INFO] помер батько позивача - [PERSON], щопідтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області. Маючи намір прийняти спадщину після померлого батька, позивач звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON]. Згідно наведеного вище законодавства спадкоємець може успадкувати лише те майно, яке належало на праві власності спадкодавцю. Позивач вважає, що його батьку за життя належала 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.05.2010 об'єкт за [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26162297 від 19.05.2010 за [PERSON] зареєстровано право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 24.02.1974, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя. Згідно інвентаризаційної справи [PERSON] за договором купівлі-продажу від 27.04.1964 придбала у власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Новопсковської селищної ради № 8/99 від 06.05.2010 вирішено оформити право власності і видати свідоцтво на право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] взамін договору купівлі-продажу, посвідченого Новопсковською ДНК 27.04.1964 № 462. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що [PERSON] до шлюбу з [PERSON] придбала домоволодіння [ADDRESS] та оформила на нього право приватної власності після смерті останнього, то вона є єдиною власницею спірного домоволодіння. Позивачем не доведено, що спірне володіння є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] або внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя збільшилося у своїй вартості, а тому визнано за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеного законом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, батько позивача не є власником спірного майна, а тому позивач не може спадкувати те майно, яке не належало померлому на праві приватної власності. Отже, у суду не має законних підстав для визнання право власності на спірне нерухоме майно у порядку спадкування за законом за позивачем. Крім того, відповідно до листа державного нотаріуса (вх. № 10638/16 від 07.12.2016) постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії після відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] [PERSON] не видавалась. Відповідно до п.1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п.1 ч.2 ст. 122 ЦПК України), або закриття провадження у справі (п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України). П. 3 вищезазначеного Узагальнення, зазначено, що у разі відсутності у матеріалах справи постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину свідчить про недотримання спадкоємцем встановленого законодавством України порядку оформлення права на спадщину та може мати наслідком відмову у позові. Відповідно до положень ч.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, тому у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Судові витрати покладаються на позивача згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed