Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3 014,52 долари США - сума депозиту за договором №608170/2013, невиплачені проценти у розмірі 11,5 % річних, з 02.08.2014 року по день постановлення рішення, 3 % річних у розмірі 324,85 доларів США, у гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення, а також 67,59 грн. витрат за повідомлення відповідача телеграмою. Позовні вимоги мотивує тим, що 02.07.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу «Подарунок» «Постійний» «Тринадцяти місячний» №608170/2013. За умовами цього договору строком на тринадцять місяців позивач внесла 9000,00 дол. США з процентною ставкою 11 % річних. На неодноразові звернення позивачки до відділення банку з проханням повернути суму вкладу, банк здійснив повернення вказаних коштів частково, а саме у розмірі 141 550,90 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, на адресу суду подав заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач у судове засідання свого представника не направив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. 02.07.2013 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» був укладений договір банківського вкладу «Подарунок» Постійний» «Тринадцяти місячний» № 608170/2013. За умовами цього договору строком на тринадцять місяців позивач внесла на депозит банку 9 000 доларів СІЛА з процентною ставкою 11 % річних та строком вимоги вкладу 02.08.2014 року. 04.08.2014 року (в перший робочий день банку) [PERSON] надіслала на адресу банку телеграму із вимогою повернути вклад за закінченням строку договору, однак, грошові кошти банком було повернуто не у повному обсязі. За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному. У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув у повному обсязі. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Як вбачається з довідки Банку 13.02.2015 року виплачено суму коштів у розмірі 4 603,04 грн., а 14.04.2015 року - у розмірі 136 947,86 грн., тобто всього у розмірі 141 550,90 грн. Вказана обставина не заперечується і позивачем у уточненій позовній заяві. Залишок невиплачених позивачеві відсотків за користування його грошовими коштами з 02.08.2014 року (дата закінчення дії договору) по 14.04.2015 року (день повернення частини грошових коштів) становить: 2,83 долари США * 256 днів = 724,48 долари США; з 14.04.2015 року по 13.01.2017 (день винесення рішення) року проценти складають: 0,94 долара США * 637 дні = 598,78 долари США. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, 9 000 доларів США (тіло депозиту) + (724,48 + 598,78) = 10 323,26 доларів США, що станом на 13.01.2017 року за офіційним курсом НБУ складає 281 308,84 грн. (10 323,26 * 27,25). Враховуючи, що банком було повернуто позивачеві частину грошових коштів у розмірі 141 550,90 грн., то з банку на користь позивача підлягає стягненню сума неповернутих коштів, що складається із суми депозиту та нарахованих процентів за користування ним, а саме: 281 308,84 грн. - 141 550,90 = 139 757,94 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закінчення строку дії договору у разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, тобто не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору за неналежне виконання його умов, та ЦК України. Періодом нарахування санкцій є час із моменту настання строку повернення вкладу із процентами до дня фактичного отримання цих сум вкладником. Таким чином, за період з 02.08.2014 року по 20.09.2016 року 3 % річних складають: 139 757,94 грн. / 100 * 3 % / 365 * 780 дн. = 8 959,82 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. За умовами ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Так, у зв'язку з тим, що відділення № 106 у м. Артемівськ припинило свою роботу з липня 2014 року, позивач був позбавлений можливості особистого звернення до банку з вимогою повернути суму вкладу та нарахованих процентів, а тому 04.08.2014 року [PERSON] було надіслано до керівнику правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» телеграму № 4976 з вимогою повернути банківський вклад. Таким чином, суд вважає, що позивачеві було завдано матеріальних збитків, оскільки [PERSON] вимушена була зробити витрати для відновлення свого порушеного права, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 67,59 грн. за надіслання відповідної телеграми (а.с. 6). За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial