Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що він з 09 червня 2008 року по 31 січня 2013 року працював у відповідача на посаді зварника. За період з 01 січня 2012 року по 31 січня 2013 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 29934,04 грн., яка з урахуванням утриманих податків складає 13803,17 грн., яка йому виплачена не була. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 13803,17 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 січня 2012 року по 31 січня 2013 року в розмірі 23420,04 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просив їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині заборгованості по заробітній платі в розмірі 13803,17 грн. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 09 червня 2008 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується наказом № 61/к від 09.06.2008 року. Згідно наказу № 10 від 31.01.2013 року позивача було звільнено з підприємства. Заборгованість підприємства перед позивачем станом на 18 квітня 2014 року складає 12783,03 грн., що підтверджується довідкою приватної виробничо-комерційної фірми «Дніпро-Десна», та визнано сторонами по справі. Ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в позачерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в розмірі 12783,03 грн., а не в розмірі зазначеному позивачем, оскільки останнім не надано на підтвердження зазначено ним розрахунку. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Також, в рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як було встановлено в судовому засіданні про порушення своїх прав позивач дізнався 31.01.2013 року, з моменту винесення 31.01.2013 року наказу про звільнення № 10, що не заперечував позивач та його представник в судовому засіданні. До суду позивач звернувся лише 14 березня 2014 року, а отже з пропуском вказаного вище строку. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України поважності пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Отже, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не знайшли свого законного підґрунтя, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial