Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути 32083,12 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Свої вимоги мотивує тим, що йому при звільненні з роботи з ДП ЛНДРТІ 14.10.2011 року у зв'язку з виходом на пенсію за віком нараховану заробітну плату виплатили 30.10.2012 року. З порушенням термінів виплати заробітної плати він має право на стягнення середнього заробітку в сумі 32082,12 грн. за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, а тому він змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав аналогічні пояснення викладеним у позові. Просить позов задоволити Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, та надав письмові заперечення. Просить в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у поданому запереченні, оскільки вимоги позивача є безпідставними і не ґрунтуються на чинному законодавстві. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.10.2011 року за наказом №184-к від 14.10.2011 року позивач був звільнений з роботи в ДП ЛНДРТІ у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Як встановлено судом, при звільненні позивачу не виплачено всі належні йому суми. Однак отримав заборговану заробітну плату 30.10.2012 року, що не оспорюється сторонами. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України,зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін виникає спір. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача заперечив, однак, у підтвердження своїх заперечень не подав жодних доказів, які б стверджували відсутність вини відповідача. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середнього заробітку за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середнього заробітку на число робочих днів. Із довідки №1048 від 14.11.2012 року Б-910 видно, що середньомісячний заробіток за два місяці становить 2673,51 грн., при цьому середньоденний заробіток становить (2673,51 грн. : 22р.д.)=121,52 грн. Як вбачається із наказів №127 від 20.04.2012 року та №257 від 24.09.2012 року, що 21630,56починаючи з 07.2012 року до 10.2012 року у ДП ЛНДРТІ було встановлено режим роботи підприємства один день в місяці. Суд враховуючи вищезазначене, вважає, що з моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 18 жовтня 2011 року по 30 жовтня 2012року - було 178 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 121,52 грн., а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 21630,56 грн. (178 дні х 121,52 грн.). За таких обставин, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 18 жовтня 2011 року по 30 жовтня 2012 року в сумі 21630,56 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн..

Outcome: partial