Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши зміст позовних вимог згідно заяви від 25.03.2016 року (а.с.46-49), просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №50кк/к-з від 22.10.2015 року; зобовязати відповідача внести зміни в запис в трудовій книжці, а саме: звільнений із займаної посади за згодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України; стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.2015 року по 25.03.2016 року в сумі 24582 грн. 90 коп.; стягнути з відповідача індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року по березень 2016 року в сумі 10659 грн. 25 коп.; стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати за період з квітня 2014 року по березень 2016 року в сумі 1041 грн. 08 коп.; стягнути з відповідача 1000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. У первісному позові позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4304,23 грн. за період з 23.09.2015 року по 22.10.2015 року в порядку ст. 117 КЗпП України. Обгрунтував позивач свої вимоги тим, що 09.09.2015 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, починаючи з 23.09.2015 року, з відпрацюванням при цьому 14 днів. З 15.09.2015 року по 23.09.2015 року позивач перебував на лікарняному, а 23.09.2015 року прийшов на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових, проте трудову книжку йому не було видано. Лише поштовим відправленням позивач отримав від відповідача лист з копією наказу №50кк/к-з, в якому підприємство повідомляло про звільнення позивача 23.09.2015 року за прогул без поважних причин відповідно до ст. 40 п.4 КЗпП України. У трудовій книжці було зроблено відповідний запис. Позивач посилається на незаконність його звільнення за прогул у період перебування на лікарняному і за наявності його заяви про звільнення з роботи за угодою сторін. Також позивач посилається на ч.2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при виненсенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Посилаючись на вказану правову норму позивач просить стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 24582 грн. 90 коп. за період з 23.09.2015 року по 25.03.2016 року. Крім того, у своїй первісній позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 4304 грн. 23 коп. середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні з 23.09.2015 року по 22 жовтня 2015 року. Також позивач посилається на ч.5 ст. 95 КЗпП України і ст. 33 Закону України «Про оплату праці», згідно яких у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати заробітна плата підлягає індексації. Оскільки відповідач не виплачував індексації з квітня 2014 року, а тому позивач просить стягнути з відповідача індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року по березень 2016 року в сумі 10659 грн. 25 коп. Крім того, позивач, посилаючись на ст. 1,2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати за період з квітня 2014 року по березень 2016 року в сумі 1041 грн.08 коп. Також позивач зазначає, що внаслідок порушення трудових прав йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 1000 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов. Із заперечення відповідача вбачається, що відповідач визнає вимоги щодо внесення змін у запис в трудовій книжці про звільнення позивача за ч.1 ст. 36 КЗпП України, не заперечує щодо стягнення індексації в сумі 5851 грн. 27 коп. за період з квітня 2014 року по серпень 2015 року, проте вважає безпідставними вимоги про стягнення індексації за період, коли позивач не працював, а також не згоден з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації та моральної шкоди. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач працював у відповідача на посаді економіста відділу бухгалтерії з 03.05.2013 року та був звільнений з роботи за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу 50 КК/к-3 від 22.10.2015 року (а.с.10) Наказом відповідача №07 КК/к-з від 21.01.2016 року на виконання вимог припису Головного Управління держпраці у Київській області з метою приведення дати звільнення [PERSON] у відповідності до чинного законодавства скасовано наказ 50 КК/к-3 від 22.10.2015 року та звільнено [PERSON] з 24.09.2015 року за прогул без поважних причин (а.с.86-87) Вказаний наказ був виданий у звязку з тим, що [PERSON] з 15.09.2015 року по 23.09.2015 року включно перебував на лікарняному (а.с.17) Також судом встановлено, що позивач 09.09.2015 року подав відповідачу заяву про його звільнення з роботи з 23.09.2015 року за згодою сторін, а тому суд вважає неправомірним звільнення позивача за прогул за наявності його заяви про звільнення з роботи за згодою сторін (а.с.9) За таких обставин, вимоги позивача щодо зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс агромарс» внести зміни до запису в трудовій книжці про його звільнення з даного підприємства з 24.09.2015 року замість п.4 ст. 40 КЗпП України на п.1 ст. 36 КЗпП України є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до правил ст.117 КЗпП України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідач провів розрахунок з позивачем 22.10.2015 року, що підтверджується платіжними дорученннями про зарахування коштів на картковий рахунок позивача на а.с.91,95. Оскільки позивач у своїй позовній заяві просив стягнути середню заробітну плату з 23.09.2015 року по 22.10.2015 року в сумі 4304 грн. 23 коп. в порядку ст. 117 КЗпП України, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення цієї вимоги. З довідки про доходи позивача на а.с. 11 вбачається, що за два останні повні місяці роботи з 01.07.2015 року по 31.08.2015 року позивач отримав дохід в розмірі 8608 грн. 46 коп. (6120,00+2488,46), в указаний період було 43 робочі дні, а тому середньоденний заробіток позивача становить 200 грн. 20 коп. З врахуванням того, що за період затримки розрахунку при звільненні з 24.09.2015 року по 21.10.2015 року було 19 робочих днів, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 3803 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (19*200 грн. 20 коп.) Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2015 року по 25.03.2016 року в сумі 24582,90 грн., оскільки позивач як на підставу своєї вимоги посилається на ч.2 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись саме на ч.2 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає стягнення середнього заробівтку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі, але позивач вимоги про поновлення на роботі не заявляє, а навпаки просить змінити підстави його звільнення з ч.4 ст. 40 КЗпП України на ч.1 ст. 36 КЗпП України, тобо за його ініціативою, а суд не може вийти за межі позовних вимог виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, а тому підстав для задоволення цієї вимоги суд не вбачає. Також суд вбачає підстави для часткового задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь індексації заробітної плати. Суд погоджується з розрахунком індексації заробітної плати, наданим відповідачем на а.с.60 і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року по серпень 2015 року в сумі 5851 грн. 27 коп., тобто за час роботи позивача на підприємстві. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача індексації заробітної плати після звільнення позивача з роботи суд не вбачає, оскільки позивач написав заяву про звільнення його з роботи з 23.09.2015 року, вимог про поновлення на роботі не заявляв, а тому відповідач не мав обовязку нараховувати позивачу заробітну плату та індексацію на неї після звільнення з роботи. Крім того, суд задовольнив вимогу позивача щодо підстав звільнення його з роботи зі ст.40 п.4 на ст.36 п.1 КЗпП України, тобто звільнення фактично відбулося за ініціативою позивача і суд поновив порушене право позивача. Також суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати з квітня 2014 року по березень 2016 року в сумі 1041 грн. 08 коп., оскільки Законом «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено виплату компенсації у разі несвоєчасної виплати вже нарахованих сум, а оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягненні індексації, тобто оспорюваних сум, які не були нараховані йому роботодавцем, а тому підстав для стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати суд не знаходить. Стаття 237-1\~КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, а також виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає достатньою компенсацією стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення трудових прав позивача. Оскільки позивач сплатив судовий збір за вимоги про зобовязання відповідача змінити підстави звільнення та щодо стягнення моральної шкоди в сумі 1102 грн. 40 коп., і ці його вимоги суд задовольнив, а тому понесені позивачем судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України повинні бути покладені на відповідача. Також у звязку із часковим задоволенням вимог позивача щодо стягнення на його користь грошових коштів у звязку з порушенням трудових прав (індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: partial