Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 18.09.2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 249599-SOGL, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50 000,00 доларів США з розрахунку 18 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 18.09.2008 р. по 16.09.2013 р. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно п. 4.2 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом, вказаних в п. 4.1 договору про видачу Траншу, проводиться щомісячно згідно Графіку погашення кредиту та відсотків, який складається для кожного Траншу окремо і є невід'ємним додатком до кожного договору про видачу Траншу шляхом зарахування позичальником грошових коштів на картрахунок. При не зарахуванні грошових коштів на картрахунок для сплати відсотків та/або частини кредиту, у вказані дати у графіку погашення кредиту і відсотків, при порушенні п. 2.2.16 дійсної угоди вони вважаються простроченими. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно п. 4.3 договору при порушенні позичальником будь-якого з зобов'язань з погашення кредиту, а також п. п. 1.3, 2.2.3 договору про видачу Траншу позичальник сплачує банку відсотки за користування Траншем кредиту в розмірі 48 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. В якості забезпечення наданого кредиту 18.09.2008 р. між банком та [PERSON] укладено договір поруки № 249599-SOGL/P. Відповідно до умов договору поруки поручитель взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника, в т.ч. щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, неустойки (пені), в розмірі, строки та у випадках передбачених Кредитним договором. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. [PERSON] своєчасно заборгованість по кредиту, відсотках, комісії та інших платежах не погашав. У зв'язку із не належним виконанням відповідачем умов кредитного договору, позивач у 2010 році звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням суду від 20.01.2011 року стягнуто із відповідачів на користь позивача заборгованість станом на 15.06.2010 року в сумі 46127,74 доларів США. У зв'язку із тим, що відповідачами грошове зобов'язання у повному обсязі не виконано, відповідно до умов кредитного договору, банком нараховувались проценти за користування кредитом та неустойка (штраф). Таким чином станом на 05.01.2015 року мають заборгованість у розмірі 113269,99 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 37591,87 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 70264,32 доларів США, штраф (фіксована частина) в сумі 21 доларів США, штраф (відсоток від суми) в сумі 5392,80 доларів США. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 46127,74 доларів США, яка була задоволена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2011 року (заборгованість за кредитом - 38729,89 доларів США, заборгованість за відсотками - 5171,21 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,59 доларів США, штраф (відсоток від суми) - 2195,06 доларів США, різниця становить: - 65093,11 доларів США (70264,32 - 5171,21) - заборгованість за відсотками; - 3197,74 доларів США (5392,80 - 2195,06) - штраф (відсоток від суми), отже заборгованість до стягнення становить 68290,85 доларів США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.01.2015 року (15,77 грн. за 1 доларів США) складає 1076946,70 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідачів проти позову заперечив частково, пояснивши, що позивач при розрахунку заборгованості по кредитному договору враховує рішення ухвалене Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 20.01.2011 року, згідно з яким з відповідачів на користь позивача стягнуто 46127,74 доларів США. Ця сума стягнутих коштів вираховується позивачем з загальної суми боргу за кредитним договором. Але при розрахунку заборгованості позивачем зовсім не береться до уваги той факт, що за рішенням Балтського районного суду від 08.07.2010 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2010 року з них також було стягнуто 44003,22 доларів США. Таким чином позивач намагається повторно стягнути проценти з відповідачів та на їх думку, позивачем не правильно нараховані проценти в зазначеній сумі. Дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні було з'ясовано, що 18.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 249599-SOGL (а.с. 12-14) та договір про видачу траншу № 249599-CRED (а.с. 15), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 16.09.2013 року та зі сплатою 18 % річних за користування кредитом. Того ж дня сторонами підписано додаток № 1 до вищевказаного кредитного договору, яким встановлено графік погашення кредиту та відсотків (а.с. 16). Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, розрахунок нарахованих відсотків здійснюється з моменту зарахування коштів на картрахунок до дати погашення кредиту, згідно графіку, п. п. 2.2.3, 2.4.1, 4.10 дійсної угоди та п. п. 1.3, 4.1, 4.2 договору про видачу Траншу. При цьому, п. 4.3 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по погашенню кредиту, згідно графіку, п. п. 2.2.3, 2.2.16, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 Угоди та п. п. 1.3, 2.2.3 договору про видачу Траншу, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48 % річних, розраховані від суми залишку непогашеної, згідно графіку, заборгованості за кредитом. Також, згідно п. 6.6 кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових обов'язків, передбачених даним договором більш ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк примушений буде звернутись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 18.09.2008 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки (а.с. 20), відповідно до якого поручитель зобов'язується перед Банком відповідати по зобов'язаннях Позичальника. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засідання встановлено, що у зв'язку з невиконанням сторонами взятих на себе зобов'язань по сплаті кредитних коштів, 23.09.2009 року Балтським районним судом Одеської області було винесено рішення по цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість у розмірі 47829,69 доларів США, що з розрахунку за курсом НБУ станом на 17.02.2009 року складає 368288,61 грн., а також витрати на оплату судового збору у розмірі 1730,00 грн. (а.с. ). 16.03.2010 року [PERSON] звернувся до Балтського районного суду Одеської області з заявою про перегляд заочного рішення Балтського районного суду від 23.09.2009 року по цивільній справі № 2-709/09 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 28 травня 2010 року (а.с.) заяву відповідача [PERSON] задоволено повністю. Заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 вересня 2009 року по цивільній справі № 2-709/09 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано, а цивільну справу за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в загальному порядку. Вирішуючи справу, Балтський районний суд Одеської області, виніс рішення від 08 липня 2010 року (а.с. ), яким стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість в загальній сумі 348065,47 грн. та судові витрати в загальній сумі 1730 грн. Не погоджуючись з висновками суду відповідачі [PERSON] та [PERSON] звертаються до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою про скасування рішення Балтського районного суду Одеської області від 08 липня 2010 року в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2010 року рішення Балтського районного суду Одеської області від 08 липня 2010 року змінено (а.с. ), його резолютивну частину викладено в наступній редакції, а саме стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року станом на 22.06.2010 року з урахуванням курса долару США за курсом НБУ від 22.06.2010 року - 7,91 грн., заборгованість у розмірі 44003,22 доларів США, що відповідає 348065,47 грн. в тому числі: - заборгованість за кредитом - 38729 доларів США, що за курсом НБУ від 22.06.2010 року - 7,91 грн. - складає 306353,43 грн.; - заборгованість по відсоткам - 5273,33 доларів США, що за курсом НБУ від 22.06.2010 року - 7,91 грн. - складає 41712,04 грн., а всього загальна сума заборгованості в розмірі 348065,47 грн., а також стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне головне регіональну управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 1730 грн., з кожного по 865 грн. Рішення набрало законної сили. 03.11.2010 року банк подав аналогічний позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, де позовні вимоги були задоволені та стягнуто з відповідачів кошти в сумі 364896,44 грн. (а.с. 3-4). Рішення набрало законної сили, не оскаржувалося. Таким чином позивач в той же час, коли розглядалась справа в апеляційному суді Одеської області подав позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська до відповідачів зі збільшеною сумою боргу, при цьому приховавши від суду факт наявності законного рішення з того ж питання. На сьогоднішній день існує два законних рішення стосовно заборгованості відповідачів перед банком: на 44003,22 доларів США, що відповідає 348065,47 грн. і 46127,74 доларів США, що відповідає 364896,44 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. У абз. 1,2 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свій обов'язок щодо видачі кредиту в розмірі 50000 доларів США виконав. Проте, відповідачі належним чином свої зобов'язання із своєчасного повернення кредиту та сплати процентів не виконували, про що свідчать рішення апеляційного суду Одеської області від 17.12.2010 року та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2011 року, а також не заперечується відповідачами. Однак, оскільки договір не було розірвано, а ухвалення рішень не є підставою для припинення нарахування відсотків та неустойки (штрафу) за кредитом, то з моменту ухвалення рішень, відповідно до кредитного договору були нараховані відсотки та неустойка (штраф), у зв'язку з чим з моменту ухвалення рішень виникла заборгованість за кредитом, яка згідно з розрахунком заборгованості станом на 05.01.2015 року склала в розмірі 113269,99 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 37591,87 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 70264,32 доларів США, штраф (фіксована частина) в сумі 21 доларів США, штраф (відсоток від суми) в сумі 5392,80 доларів США. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 46127,74 доларів США, яка була задоволена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2011 року (заборгованість за кредитом - 38729,89 доларів США, заборгованість за відсотками - 5171,21 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,59 доларів США, штраф (відсоток від суми) - 2195,06 доларів США, різниця становить: - 65093,11 доларів США (70264,32 - 5171,21) - заборгованість за відсотками; - 3197,74 доларів США (5392,80 - 2195,06) - штраф (відсоток від суми), отже заборгованість до стягнення становить 68290,85 доларів США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.01.2015 року (15,77 грн. за 1 доларів США) складає 1076946,70 грн. Беручи до уваги положення ЦК України суд визнає порушення відповідачами своїх зобов'язань за кредитним договором. Проте, суд не погоджується із сумою заборгованості, яку позивач просить стягнути із відповідачів. Іншої ж, дійсної заборгованості відповідачів перед позивачем суд за наявними у справі матеріалами встановити не може. Позивач в якості доказу заборгованості відповідачів в розмірі 68290,85 доларів США (заборгованість з 20.10.2008 року по даний час) посилається на розрахунок заборгованості за договором від 18.09.2008 року (а.с. 142-143). Однак, суд критично ставиться до цього доказу, так як розрахована позивачем сума заборгованості є не правильною та до задоволення позов у такій сумі не підлягає, оскільки частина цих коштів була стягнута ще й рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2010 року в сумі 44003,22 доларів США, що відповідає 348065,47 грн. За таких умов, стягненню підлягає різниця між останньою розрахованою сумою заборгованості та вже стягнутими рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2010 року та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2011 року, що складає 23139,03 доларів США (113269,99 - 44003,22 - 46127,74), що за курсом (15,77 грн. за 1 долар США) відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.01.2015 року складає 364902,50 грн. Стосовно позовних вимог банку про солідарне стягнення заборгованості за кредитом з [PERSON] (поручителя), суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного. Судом встановлено, що кредитний договір забезпечено порукою згідно кредитного договору № 249599-SOGL/Р від 18.09.2008 року. Відповідно до положень вказаного договору [PERSON] зобов'язується відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед банком, що виникли з кредитного договору від 18.09.2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржником та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, ч. 2 ст. 553 ЦК України). Поручитель, за змістом указаних норм матеріального права, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, проте є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до положень кредитного договору від 18.09.2008 року визначено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. П. 10 договору поруки № 249599-SOGL/Р від 18.09.2008 року встановлено, що його дія закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань, згідно з умовами цього договору. Тобто, у вказаному договорі поруки, не встановлено строку, після якого порука припиняється, оскільки сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, такі умови не відповідають вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому у разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. З розрахунку заборгованості по кредиту вбачається, що систематичне порушення позичальником сплати кредиту та процентів мало місце з 2008 року, а останній платіж по кредиту в розмірі 400,00 доларів США ним здійснено 20.01.2010 р. Таким чином, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов Договору банком було застосовано своє право вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати процентів та пені, що підтверджується рішеннями судів. Строк виконання основного зобов'язання, встановлений кредитним договором від 18.09.2008 року - до 16.09.2013 року включно. З моменту настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором кредитор заявив вимогу до поручителя тільки 21.05.2014 року. При цьому позов подано до суду 02.07.2014 року, отже було пропущено відповідний шестимісячний строк для звернення із вимогою до поручителя, тому поруку слід визнати припиненою. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заявленої суми боргу задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Витрати по сплаті судового збору суд стягує з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial