Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати заяву про відмову від прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] недійсною, як вчинену внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення та визначити додатковий строк в три місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на: Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та на земельні ділянку площею 0,46 га за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, площею 1,2902 га та на земельну ділянку площею 2,4043 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на будинок та земельні ділянки зареєстровано за [PERSON] 30.08.2010 року шлюб між батьками позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до рішення від 20.11.2012 року Житомирського районного суду, житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину будинку. Заповіт [PERSON] не складав, спадкування здійснюється за законом спадкоємцями першої черги, якими є позивач та відповідач. Позивач зазначає, що з 06.05.2014 року проживала разом з померлим батьком і своєю матір`ю в будинку за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ 14.12.2017 року [PERSON] подала до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. заяву про відмову від своєї частки спадщини на користь матері [PERSON] , оскільки вважала, що мати має повне право на спадкування. Як в подальшому стало відомо, що [PERSON] до спадкування допущена не була, а все майно успадкує лише відповідач. Однак, обставини того, що [PERSON] не є спадкоємцем, позивачу нотаріусом роз`яснені не були. Наслідки того, на кого буде оформлена частка позивача у спадщині при поданні заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON] , у разі невизнання спадкоємцем першої черги матері позивача, не роз`яснювалися. Не будучи юридично обізнаною в правових наслідках своїх дій, позивач подала заяву про відмову від спадщини на користь матері. Зрозумівши в подальшому хибність своїх дій, позивач подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у спадковій справі №57/2017, але пропустила встановлений строк на її подачу, що стало підставою для звернення до суду з позовом. В зв`язку з чим просить визначити додатковий строк три місяці для подання заяви на вступ у спадщину, оскільки вважає, що вказаний строк пропущений з поважних причин, а саме вчинення всіх необхідних формальностей для переходу спадщини після смерті батька до її матері. 04.02.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] проживали кожен окремо у своїй частині будинку. Також звернув увагу на те, що позивач до позову долучила копію заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON] , в якій зазначено, що їй нотаріусом роз`яснено право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Представник відповідача вказує, що правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. [PERSON] 27.02.2019 року надала відповідь на відзив, в якій не визнає доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву. Зі змісту письмових пояснень, які надала [PERSON] вбачаються обставини, за яких позивач помилково подала заяву нотаріусу про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] 09.12.2020 року надійшли письмові пояснення позивача [PERSON] , в яких остання зазначає, що відмовлялась від спадщини на користь [PERSON] , вважаючи, що її мати має повне право на спадкування всього майна. Також вказала, що помилилася щодо прав і обов`язків, які мали виникнути у [PERSON] в результаті відмови позивачки від прийняття спадщини. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , просив відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що при написанні позивачем заяви про відмову у прийнятті спадщини на користь матері була присутня у нотаріальній конторі та чула, як нотаріус роз`яснював [PERSON] про наслідки написання відповідної заяви. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] разом з матір`ю проживали до смерті [PERSON] разом із спадкодавцем, дочка [PERSON] проживала окремо з спадкодавцем останнім часом не спілкувалась. Заслухавши позицію позивача та його представників, відповідача та представника відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , вказаний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,46 га за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, на земельні ділянки площею 1,2902 га та 2,4043 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії [NUMBER] , яке видане 27 січня 2011 року, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №560235, державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р4 №046631, державним актом на право власності на земельну ділянку серії IV-ЖТ №014420 (а.с. 13, 18-20). [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] зареєстровані приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. (а.с. 240-241). 14.12.2017 року [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь матері [PERSON] , зареєстровану приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. (а.с. 242). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.02.2018 року, приватним нотаріусом Павленко П.П. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 265). Позивач 08.02.2018 року подала приватному нотаріусу Павленко. П.П. заяву про прийняття спадщини після смерті батька та просила анулювати попередню заяву від 14.12.2017 року про відмову від прийняття спадщини. Відповідно до статті 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку для прийняття спадщини. Така заява подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частина п`ята статті 1273 ЦК України визначає, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Цивільне законодавство також надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини. Так, частиною шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним (стаття 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст.219, частина перша ст.220, частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст. 222, частина друга ст. 223, частина перша ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину». П. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» наголошує, що «Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, виказану в постанові № 404/5790/16-ц, в якій особа просила суд визнати відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька недійсною, покликаючись на те, що така відмова від спадщини була вкрай невигідною для неї та зроблена під впливом тяжкої обставини. Верховний Суд у цій справі зазначив, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку зі смертю у подальшому особи (майже через три роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Суд не приймає до уваги покази свідків, оскільки останні не мають значення для обґрунтування підстав даного позову. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача та її представників відносно того, що [PERSON] помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнаності є хибними, бо обставини, які мають для позивачки істотне значення виникли не на момент вчинення правочину і з`явилися, насамперед, внаслідок винесення приватним нотаріусом постанови про відмову в видачі свідоцтва про прийняття спадщини матір`ю позивача, що суд вважає помилкою внаслідок власного недбальства, доводи позивачки та її представників відносно того, що [PERSON] помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнаності не заслуговують на увагу, оскільки відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, що не є підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). З аналізу змісту ч. 3 ст. 1272 ЦК України слідує, що до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував своє право на прийняття спадщини, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Позовні вимоги про встановлення додаткового строку та визнання поважними причин щодо несвоєчасного подання заяви на вступ в спадщину не підтверджені належними та допустимими доказами, позивач не зазначила та не довела, що у неї були перешкоди для подання такої заяви, розпорядилась щодо спадщини на власний розсуд, відмовилась від спадщини на користь матері, що не може бути визнано судом поважною причиною. Враховуючи, що судом обставини зазначені позивачем не визнано поважними, у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, позивач не реалізувала своєчасно своє право на прийняття спадщини, суд приходить до висновку, що правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed