Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов'язань за укладеними сторонами договорами кредиту, поруки та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами. Представник позивача Приліпко А.Д. в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на невиконання відповідачами грошових зобов'язань. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечив повністю, посилаючись на недійсність кредитного договору через видачу кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ, передчасність позову через відсутність позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, завищення відсотків по реструктуризації, фінансову неспроможність відповідачів. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 06 серпня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір № 014/9408/82/75852, згідно якого позивач ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник - ПАТ«Райффайзен Банк Аваль») надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 25 208 доларів США, що підтверджується договором, іншими матеріалами справи. 06 серпня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник - ПАТ«Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено договір поруки № 96-05/13/349, згідно якого остання поручалась за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором, що підтверджується договором, іншими матеріалами справи. Вказані договори були укладені в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Розрахунком заборгованості підтверджується факт невиконання відповідачами умов договору і виникнення боргу в загальному розмірі 26 493,67 доларів США (еквівалент в національній валюті України станом на час винесення судового рішення по офіційному курсу НБУ 26 493,67 х 21,968932 = 582 037 грн. 63 коп.), що станом на 10.03.2015 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 22 759,80 доларів США (500 008 грн. 49 коп.), заборгованості за відсотками в розмірі 1 765,10 доларів США (38 777 грн. 36 коп.), пені в розмірі 1 968,77 доларів США (43 251 грн. 77 коп.). Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Досудові вимоги позивача відповідачами залишені без розгляду, заборгованість за кредитом не сплачувалась навіть частково, що підтверджується листами, поштовими повідомленнями. Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Оскільки відповідачі всупереч умовам договору та вимогам законодавства не сплачують у встановлені договором строки встановлені договором платежі, вони повинні нести солідарну відповідальність, на них слід покласти в судовому порядку обов'язок сплатити наявну заборгованість у визначеному позовом розмірі. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до умов договору та вказаної норми законодавства позивач має право вимоги дострокової сплати йому всіх передбачених договором коштів, оскільки позичальником було прострочено графік погашення заборгованості. Доводи представника відповідача про недійсність кредитного договору суд вважає безпідставними, оскільки вони не грунтуються на законі. Крім того, позовних вимог про визнання правочину недійсним ніхто не пред'являв, в тому числі в межах цього позову. Пунктами 10,11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, визначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, аналіз викладених вище правових норм дозволяє зробити висновок про безпідставність посилань на недійсність кредитного договору. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом не виявлено переконливих доказів відсутності у сторін правочину дійсних намірів на створення передбачених договором цивільно-правових наслідків, тому суд вважає, що у сторін на час укладення оспорюваного правочину мали дійсні наміри на встановлення цивільно-правових відносин, а волевиявлення обох сторін правочину було вільним. Доводи про невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів суд вважає безпідставними, оскільки згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Обраний позивачем спосіб захисту порушених прав грунтується на законі, узгоджується із положеннями постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Заперечення проти позову суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки обставини, на які представник відповідача посилається в обґрунтування своїх заперечень не доведені належними і допустимими доказами, не узгоджуються із умовами укладеного між сторонами договору, не породжують правових наслідків у виді звільнення від виконання грошових зобов'язань. Матеріальний стан відповідачів не є передбаченою законом підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві, відповідач заперечень не довів, заперечення не грунтуються на законі, тому позов слід задовольнити в повному обсязі. Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача повністю.

Outcome: approved