Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] сільської ради Богодухівського району Харківської області, третя особа без самостійних вимог на предмет позову: КП «Богодухівське БТІ», в якому, після уточнення та доповнення розміру, змісту і підстав позовних вимог, просить суд: визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради № 52 від 22.11.2012 р.; визнати господарські будівлі з літ. «Б»,«Г», колодязь «№ 3» самочинними будівлями; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно [PERSON] серії САЕ № 167251 від 12.12.2012 р.; зобовязати [PERSON] знести самочинно збудовані господарські будівлі з літерами «Б»,«Г», розташовані по вул. Кулінічі, 19 в с. Лозова за його власний рахунок; стягнути солідарно в рівних частках з співвідповідачів на його користь судові витрати в розмірі сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що з 27.10.1980 року він є власником будинку по вул. Кулініча 17 в с.Лозова Богодухівського району. Його сусід, відповідач [PERSON], на території свого домоволодіння по вул. Кулінічі, 19 в с. Лозова самочинно, в порушення будівельних, санітарних норм та інших правил, здійснив перебудову та добудову сараю, літ. «Б», «Г», в якому в подальшому став утримувати корову, а також складувати під вікнами його будинку, рідкі витоки навозу з сараю стали потрапляти під стіни його будинку, що спричиняє нестерпні запахи в ньому, призводить до руйнування будинку та унеможливлює проживання в ньому. Актом комісії Богодухівської РДА від 04.09.2012 р., Богодухівської СЕС (лист від 12.11.2012 р.), Богодухівським РВ ГУ Держтехноргенбезпеки (лист від 02.11.2012 р.) встановлено порушення будівельних, санітарних та інших норм [PERSON], якому були направлені пропозиції та приписи усунути дані порушення. Відповідач в добровільному порядку відмовився перенести дані будівлі на безпечну відстань від його будинку, яка має становити не менше 15 метрів. Крім цього на обґрунтованість своїх вимог про самочинне будівництво [PERSON] зазначає те, що відповідач не має права власності на земельну ділянку під даними будівлями і спорудами, вона перебуває в комунальній власності, будівництво здійснено без дозвільних документів, а тому усі ці будівлі і споруди, до яких також належить колодязь літ. «№3» є самочинними. Водночас стверджує також і про незаконність набуття відповідачем [PERSON] права власності на житловий будинок згідно із рішення сільської ради, так як забудовником будинку був спадкодавець відповідача і перехід права власності до нього на ці обєкти мав відбутися в порядку спадкування. Зазначає також про порушення відповідачем заборони розташування будівель і споруд під електромережами високої напруги. Вважає, що в силу зазначених обставин, сільська рада не мала повноважень видавати рішення № 52 від 22.11.2012 р. про оформлення права власності [PERSON] на житловий будинок з указаними господарськими будівлі та спорудами, у звязку із чим відповідач незаконно отримав свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно, а тому дані правовстановлюючі документи мають бути визнані недійсними, а відповідач [PERSON] зобовязаний знести самочинні будівлі та споруди за власний рахунок. В судовому засіданні позивач пояснив, що у звязку з порушенням [PERSON] його прав на безпечне житло, він звернувся до [PERSON] сільської ради та просив вирішити питання, відповідно до положень ст. 376 ЦК України про перенесення сараю на безпечну відстань та у разі відмови [PERSON] подати на нього до суду. Однак [PERSON] сільська рада на звернення [PERSON] не відреагувала належним чином та прийняла сторону [PERSON] При прийнятті рішення [PERSON] сільською радою від 22.11.2012 року і видачі свідоцтва про право власності, сільською радою порушені вимоги Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» в якому зазначено, що оформлення право власності можливо лише за наявності документу на землю /це або акт, або свідоцтво/, в той час, як у [PERSON] земельна ділянка не була у власності. Вважав що розміщення сараїв не відповідає вимогам ДБН та санітарним нормам, так як господарські будівлі не можуть розміщуватись між житловими будинками, а мають бути розміщені в глибині садиби. Також зазначив, що право власності на житловий будинок до [PERSON] могло перейти тільки на підставі правочину або в порядку спадкування, а як до забудовника не могло перейти, так як він народився пізніше ніж будинок побудований. Також, при реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON], реєстратор КП «БТІ» повинен був ретельно перевірити документ та при виявлені невідповідності повернути їх [PERSON] В паспорті громадянина України [PERSON] немає прописки по вул. Кулініча в с. Заброди, що є також порушенням, однак КП «БТІ» на це увагу не звернуло. Вважав, що вимоги зазначені у позові підтверджуються актом обстеження житлового будинку від 04.09.2012 року та актом обстеження земельної ділянки від 07.06.2015 року, в звязку з чим позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] доводи позивача підтримав, вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, пояснили, що спірні будівлі не відносяться до самочинного будівництва, їх розміщення та території домоволодіння відповідача не порушує установлені норми та правила будівництва, суспільні інтереси, а також законні права та інтереси позивача. Водночас відповідач [PERSON] не заперечував, що в спірному сараї утримував корову, але заперечував законність і обґрунтованість вимог про знесення даних будівель і споруд, визнання незаконними та недійсними рішення сільської ради, свідоцтва про оформлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Також зазначив, що не здійснював перебудову сараю «Б», а тільки обклав його цеглою. Представник відповідача [PERSON] сільської ради - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив відмовити у їх задоволенні та пояснив, що рішення сільської ради про оформлення права власності [PERSON] указаних будівель і споруд є законним, так як відсутні підстави вважати, що спірні будівлі мають ознаки самочинного будівництва та яке б порушувало законні права та інтереси позивача. Дане рішення сільська рада прийняла у відповідності із повноваженнями, визначеними Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами. Представник відповідача [PERSON] сільської ради - [PERSON] також заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що при вирішені питання про визнання права власності за [PERSON], вони керувалися нормами ЦК, вказівками по веденню погоспорарського обліку. Оскільки після смерті [PERSON] технічний паспорт перебував у [PERSON], його вписали в погосподарську книгу. Представник третьої особи КП «Богодухівське БТІ» також в судовому засіданні пояснила, що для оформлення права власності і видачі свідоцтва на нерухоме майно відповідно до вимог законодавства КП «Богодухівське БТІ» була проведена технічна інвентаризація із складанням технічного паспорта даних обєктів, належність їх до самочинного будівництва не була виявлена. Зазначила, що рік побудови вноситься до технічного паспорту зі слів власника. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, приходить до наступного. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку №17 по вул. Кулініча 17 в с. Лозова Богодухівського району, а також власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер: 6320882503:00:001:0158, розташованої за тією ж адресою (т. 1, а.с. 5,6). Відповідач [PERSON] згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.12.2012 р. є власником житлового будинку, літ «1А», загальною площею 49,7 кв.м., житлова площа 24,5 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: нежитлова прибудова, «1-А-1»; тамбур, «а», сарай «Б», погріб «В», вбиральня, «У», сарай, «Г», погріб «п/д», сарай «Д», сарай «Ж», ворота, №1, паркан №2, колодязь, який знаходиться по сусідству із позивачем за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Лозова, вул. Кулініча, 19 (т. 1, а.с. 27). Свідоцтво видане на підставі рішення [PERSON] сільської ради Богодухівського району Харківської області № 52 від 22.11.2012 р. «Про оформлення права власності на житловий будинок, який знаходиться в с. Лозова во вул. Кулініча № 19» (т.1, а.с. 45). 15.12.2012 р. КП «Богодухівське БТІ» здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами згідно із описом, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 36754530 (т. 1, а.с 28). Опис обєктів нерухомого майна даного житлового будинку відповідає даним його технічного паспорта, виготовленого 19.11.2012 р. КП «Богодухівське БТІ», які не містять відомостей про обєкти самочинного будівництва (т.1 а.с. 29-30). Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Принципи здійснення права власності закріплені у ст. 319 ЦК України, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Згідно із п. 5 ППВССУ від 30.03.2012\~ № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам надано розяснення, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК Українт ), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч.4 ст. 376, ст. 391 ЦК України). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. При цьому пунктом 17 вказаної постанови пленуму ВССУ указано, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст.ст. 391, 396 ЦК, ст. 103 ЗК України. Як зазначено в постанові Верховного суду України №6-1403цс 16 від 09.11.2016 року, в положеннях ч.1 ст. 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий обєкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст.і 376 ЦК України). З урахуванням змісту ст. 376 ЦК України в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України. З урахуванням норм ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~\~передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Відповідно до роз'яснень викладених у п.п. 17 - 24 ППВССУ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, яка порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за наявності, відсутності проекту), можливе лише за умов, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташовані будівлі відповідача [PERSON] на даний час ним не приватизована, тобто належить до комунальної власності, якою згідно із ст. 12 ЗК України розпоряджається [PERSON] сільська рада. Сільська рада, яка видала рішення про оформлення права власності на нерухоме майно, як уповноважений орган на розпорядження землями комунальної власності, не заявляє заперечень проти набуття у власність без попереднього відведення відповідачу у власність земельної ділянки та здійснення на ній вказаного будівництва. А посилання позивача на обовязок сільської ради звернутись до суду з позовом до [PERSON] суперечить закріпленому в ст.. 11 ЦПК України принципу диспозитивності. Актом № 395-А від 30.09.2016 р. перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, складеним Департаментом ДАБІ у Харківській області не встановлено підстав для реагування щодо будівництва спірних будівель і споруд відповідача [PERSON] (т.1, а.с. 253-242). Пунктом п. 23 ППВССУ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК України. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду даної справи, судом виконані вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Однак позивач відхилив пропозицію суду призначити у справі судову експертизу для надання висновку щодо питань, які складають предмет даного позову в частині дотримання будівельних норм та інших правил відповідачем, вирішення яких потребує спеціальних знань. Суд, проаналізувавши доводи сторін та оцінивши наявні у справі докази, не знаходить доведеним, що спірні будівлі і споруди були збудовані з істотними порушеннями будівельних норм і правил, з недодержанням архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил і їх розміщення порушує права та інтереси позивача, перешкоджає йому в користуванні належним йому житловим будинком і земельною ділянкою, у звязку із чим були б підстави у суду визнати ці обєкти самочинним будівництвом і зобовязати відповідача їх знести, перенести чи перебудувати тощо. При цьому також слід зауважити, що визнання будівлі самочинною не передбачено ст.. 16 ЦК України, як окремий спосіб захисту порушеного права. Суд не приймає як належні і достатні докази підставності позову, на що указується позивачем, акт комісії Богодухівської РДА від 04.09.2012 р., листи Богодухівської СЕС, Богодухівським РВ ГУ Держтехноргенбезпеки, оскільки вони не дають експертної відповіді про самочинне будівництво відповідачем, не містять висновків про необхідність знесення/перенесення цих обєктів, а їх відомості стосуються виконання відповідачем [PERSON] правил утримання домашньої худоби в сараї на відстані не менше 15 метрів. При цьому як слідує із технічних і правовстановлюючих даних на житловий будинок відповідача спірний сарай не визначений як обєкт постійного утримання домашньої худоби. Суд при цьому зазначає, що дані обставини також були встановлені рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 20.05.2015 р. та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24.09.2015 р. у справі № 613/1942/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном (т. 1, а.с. 71-74). Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно із ст. 383 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіку Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позов власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином відповідно до встановлених у справі обставин та приведених норм права суд не вбачає підстав погодитися із тим, що оспорювані рішення сільської ради та свідоцтво є незаконними, порушують конкретні законні права та інтереси позивача як власника суміжного домоволодіння, а тому вимога позивача про визнання їх недійсними є необґрунтованою. При цьому саме лише оформлення права власності за відповідачем на тих чи інших правових підставах не може свідчити про порушення прав позивача як власника майна і суміжного землекористувача у розумінні ст.ст. 391, 383 ЦК України, ст. 103 ЗК України, адже у цьому разі позивач в цій частині вимог є неналежним позивачем. Видача відповідачу свідоцтва на право власності на дане нерухоме майно на підставі рішення сільської ради не суперечить нормам ЦК України і відповідає повноваженням органу місцевого самоврядування для прийняття таких рішень, які передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відомостей про порушення вимог технічної інвентаризації спірних обєктів матеріали справи не містять. Зазначені обставини також були підтверджені показаннями свідка [PERSON] техніка КП «Богодухівське БТІ». Посилання позивача на істотні порушення, з боку БТІ при реєстрації права власності за [PERSON], в тому числі відсутність в паспорті [PERSON] відмітки про реєстрацію, суд не бере до уваги, так як реєстрація за певною адресою не впливає на можливість набуття права власності. Суд при цьому вбачає, що по суті в основі вимог позивача лежать претензії щодо недотримання відповідачем [PERSON] правил утримання домашньої худоби, зокрема встановленої відстані до сусідніх житлових обєктів, про що свідчать й надані позивачем докази указані листи та приписи контролюючих органів та організацій. Відповідно до ч. 1\~ст. 103 ЗК України\~власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Водночас вимоги позивача за ст. 376 ЦК України про знесення самочинного будівництва мають інше правове регулювання, при цьому порушення правил утримання домашньої худоби не є достатньою підставою для знесення відповідних будівель і споруд як самочинних. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України). При розгляді даного позову суд не вбачає підстав для задоволення вимог, з підстав, зазначених у позові. Таким чином суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позову через недоведеність позивачем законності та обґрунтованості предявлених вимог. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed