Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити [PERSON], [PERSON] з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 26.09.2012 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить останній на праві приватної власності та який у встановленому законодавством порядку був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №4322. У зв'язку із тим, що відповідачі в добровільному порядку не бажають звільнити спільну квартиру та продовжують в ній проживати без будь-яких законних на те підстав, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, за захистом своїх майнових прав, як власника квартири. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. В свою чергу відповідачі не погоджуючись з первісними позовними вимогами, звернулися в суд з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним та таким, що укладений під впливом тяжкої обставини, який був прийнятий судом до спільного розгляду із первісним позовом. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 10.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 89 600 грн., з терміном погашення до 10.01.2013 року. Також цього ж дня було укладено договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до договору іпотеки з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, нерухоме майно - спірна квартира, передається для зберігання [PERSON] Відповідач [PERSON] також зазначила, що вона кожного місяця сплачувала відсотки за користування грошовими коштами відповідно до договору позики. Також [PERSON] зазначила, що позивач фактично змусив її, під впливом тяжкої обставини, укласти договір купівлі-продажу спірної квартири, в зв'язку із чим даний договір повинен бути визнаний недійсним з моменту його підписання, як такий, що був укладений під впливом тяжкої обставини. Позивач та його представник, за первісним позовом, заперечували проти задоволення зустрічного позову та пояснили, що дійсно 10.07.2012р. між сторонами було укладено договір позики на суму 11022 доларів США. Даний договір є безпроцентним, що підтверджується пунктом 3 зазначеного договору. На забезпечення договору позики було укладено договір іпотеки. Позивач зазначив, що якби він мав намір на підставі договору позики отримати квартиру у свою власність, то міг би на підставі договору іпотеки звернути стягнення на його предмет. [PERSON] повністю повернула позичені за договором кошти та як наслідок повернення коштів за договором позики, між сторонами було розірвано договір іпотеки. Таким чином, посилання позивача за зустрічним позовом на відсотки за позикою неможливістю виплати відсотків та примус з боку [PERSON] не відповідає дійсності, є припущеннями та не встановлені у жодному документі. Крім того, позивач зазначив, що [PERSON] мала намір продати спірну квартиру та перед її продажем, в якості замовника звернулася до Суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія Місто». Зі звіту про оцінку майна вартість квартири складає 333 988,00 грн. Саме ця сума була погоджена сторонами та виплачена покупцем відповідно до пунктів 6,8 Договору купівлі-продажу квартири. Таким чином, підстав, які б свідчили про невигідність умов продажу квартири не існує. Натомість, доведено, що квартира продана з дотриманням нотаріальної процедури за нормальну ринкову вартість, а бажання [PERSON] продати квартиру дорожче після її продажу за ціну, що не відповідає ринковій, не є ні тяжкою обставиною, ні невигідними умовами. Зважаючи, що для кваліфікації правочину за статтею 233 цивільного кодексу України необхідна наявність двох зазначених умов, зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним не має правових підстав, в зв'язку із чим просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представники третіх осіб до суду не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 26 вересня 2012 р. був укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала відповідачу на праві приватної власності. У встановленому законодавством порядку 26 вересня 2012 р. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 4322. Державну реєстрацію права власності проведено та підтверджено Витягом № 35804001 від 10.10.2012 р., що виданий КП Київське БТІ . Вказане свідчить, що позивач належним чином відповідно до законодавства України набув право власності на нерухоме майно та отримав відповідні реєстраційні документи. Відповідно, на підставі вказаного Договору відповідач позбавилася права власності на вказану квартиру. Відповідно до п. 10 Договору Продавець [PERSON] по даній справі, зобов'язана до 26.10.2012 р. звільнити квартиру, що відчужуються, від наявних у ній речей та зняти з реєстрації осіб, які мешкають у ньому. Станом на 06 березня 2013 року, протягом майже 5 місяців після спливу строку про звільнення квартири, що встановлений Договором, вказані дії відповідачем [PERSON] не проведені, у належній позивачу квартирі без будь-яких законних підстав самовільно проживають та зареєстровані за місцем проживання [PERSON] та її син [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою від 06.03.2013 №287 виданою ЖРЕО-402. (а.с. 6) На вимоги позивача щодо виконання умов Договору відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільняти квартиру. Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством …. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. За таких обставин, оскільки колишній власник квартири [PERSON], втратила право власності на цю квартиру, ще 26.09.2012 року, продавши вказану квартиру [PERSON], вона втратили і право користування цією квартирою, а також разом з ним втратив право користування цією квартирою і член її сім'ї - син [PERSON], що проживав разом з нею в цій квартирі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що дійсно відповідачі неодноразово позичали грошові кошти у позивача, однак у зв'язку із скрутним матеріальним становищем не змогли вчасно їх сплачувати. В подальшому вони дійсно виставляли квартиру на продаж, щоб розрахуватися з позивачем. Крім того, свідки пояснили, що відповідачі там не проживають, однак коли покупці приходили дивитися квартиру - приїжджали туди. Враховуючи викладене, оскільки судом встановлено відсутність у [PERSON] та [PERSON] законного права на проживання у спірній квартирі, суд вважає вимоги [PERSON], який є власником цієї квартири, є такими, що підлягають задоволенню, а тому відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON], [PERSON] приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним та таким, що укладений під впливом тяжкої обставини, виходячи з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 26.09.2012 року [PERSON] продала квартиру [PERSON], відповідно до нотаріально посвідченого Договору-купівлі продажу (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним., якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільним кодексом України, зокрема статтями 202, 203, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами ст. 233 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 2. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Оскільки, позивачі за зустрічним позовом не довели факт настання тяжкої обставини, то позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним та таким, що укладений під впливом тяжкої обставини не підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що мала намір продати власну квартиру та підшуковувала покупця на квартиру. Усвідомлюючи, що [PERSON] має вільні кошти та має змогу придбати квартиру, [PERSON] звернулась до нього та сторони, оцінивши квартиру у суб'єкта оціночної діяльності, оформили договір купівлі-продажу квартири. Перед продажем квартири [PERSON], в якості замовника, звернулася до Суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія Місто». Зі звіту про оцінку майна, що міститься нотаріальній справі, вартість квартири складає 333 988,00 грн. Саме ця сума була погоджена сторонами та виплачена покупцем відповідно до пунктів 6,8 Договору купівлі-продажу квартири. Таким чином, підстав, які б свідчили про невигідність умов продажу квартири не існує. Натомість, доведено, що квартира продана з дотриманням нотаріальної процедури за адекватну ринкову вартість, а бажання [PERSON] продати квартиру дорожче після її продажу за ціну, що не відповідає ринковій, не є ні тяжкою обставиною, ні невигідними умовами. Обов'язковим елементом, підставою визнання правочину вчиненим під впливом тяжких обставин є укладання договору на вкрай невигідних умовах, тобто за надзвичайно низьку винагороду. Невигідність умов є імперативною ознакою вчинення правочину, що може кваліфікуватися за статтею 233 Цивільного кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони та їх представники як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачами та їх представником не надано до суду жодних доказів на підтвердження вимог, викладених у позовній заяві. На підставі викладеного,

Outcome: approved