Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на самочинне будівництво. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 1972 році по [ADDRESS] побудував будинок літ.У-1, загальною площею 41,5кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., який складається з: коридору 6,1 кв.м.; кухні 6,2кв.м.; комори 2,9кв.м.; житлової кімнати 11,6 кв.м. та житлової кімнати 14,7 кв.м. Тако на території домоволодіння знаходяться господарські будівлі та споруди: прибудова у-1, вбиральня ф-1, ганок у1-1, ворота №5. Будинок та господарську споруди за адресою: [ADDRESS] розташовані на земельній ділянці площею 0,019га, яка належить відповідачу - Маріупольській міській раді (далі за текстом ММР) та на підставі договору оренди земельної ділянки від 02.07.2019 вказана земельна ділянка, площею 0,019га передана позивачу в оренду терміном на 10 років. Посилаючись на вимоги ст.331 ЦК України позивач стверджує, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке збутове на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна №127 від 24.05.2001, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №582/5773 від 10.07.2001 будинок та прибудови не є самовільного збудованими, оскільки проведення їх будівництва відбувалось до 1992 року. За змістом неодноразово уточнених позовних вимог просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок літ.У-1, загальною площею 41,5 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м. прибудову у-1, вбиральню ф-1, ганок у1-1, ворота №5. В судовому засіданні позивач просив суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Представник відповідача не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила ухвали рішення відповідно до вимог Закону. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, з матеріалів правової справи №11834071 наданої ККП «МБТІ-Маріупольска нерухомість» настає, що судом встановлено, що житловий будинок літ.У-1, загальною площею 41,5 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] збудовано в 1972 році. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України). Відповідно до ч. 3, 4 статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що ч. З цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно. При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Розглядаючи статтю 392 ЦК України зазначається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. З метою правильної та єдиної судової практики вирішення спорів застосування положення ст. 376 ЦК України при розгляді цивільних справ, пов`язаних з визнанням права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз`яснення надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що при розгляді справ судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Компетентним органом в даному спорі є інспекція державного будівельного архітектурного контролю яка повинна приймати рішення про прийняття об`єкта до експлуатації. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Суд не може брати на себе функції компетентних державних чи самоврядних органів. Звертатися до суду з метою узаконення незалежно від формулювання позовних вимог зацікавлена особа може лише після звернення в установленому порядку до компетентного органу та наявності доказів, що вже існує спір між заявником та цим органом про право (власності). Тобто для розгляду судом питання по суті необхідне попереднє звернення і бажано відмовне рішення чи хоча б лист-відповідь. Під час судового розгляду позивач [PERSON] отримав рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту по роботі з активами ММР №56021203 від 30.12.2020 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень через наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Підставою ухвалення відповідного рішення з`явилась наявність інформації про зареєстровані права власності інших осіб за вказаною адресою, що відображено в реєстрі прав власності на нерухоме майно. З метою усунення зазначеної перешкоди позивач [PERSON] звернувся із заявою про зміну адреси об`єкта нерухомого майна, яка Наказом начальника Головного управління містобудування та архітектури №124 від 15.03.2021 задоволена, та об`єкту нерухомого майна, житловому будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 41,5кв.м.розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером 1412336300:01:015:0890, яка належить [PERSON] на праві оренди присвоєна адреса: [ADDRESS] . Таким чином, правові підстави відмови державного реєстратора у здійсненні реєстрації прав власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомого майна усунуті шляхом визначення нового поштового адресу. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Реєстрація (оформлення) права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 ( далі за текстом Порядок). Згідно п. 42 Порядку, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Як вже зазначалось судом, з даних технічного паспорта та правової справи наданої ККП «МБТІ- Маріупольська нерухомість» будинок літ.У-1, загальною площею 41,5 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] збудовано в 1972 році. З огляду на наявність у розпорядженні позивача договору оренди земельної ділянки та наказу Управління містобудування та архітектури про присвоєння спірному домоволодінню нової адреси, останній не обмежений в можливості реалізації прав власності на спірний об`єкт нерухомого майна. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права в обхід загальних правил оформлення права власності в результаті чого суду не надані достовірні докази про порушення саме відповідачем по даній справі прав позивача, оскільки відповідач, жодним чином не порушує право власності на спірне майно. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню судовий збір з відповідача не стягується. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed