Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним чином. Так, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так позивач зазначає, що 1 вересня 2013 року між Позивачем, як Орендодавцем, та Відповідачем-1 та Відповідачем-2 (як Орендарями) було укладено Договір оренди житла, відповідно до якого Позивач передав, а Відповідач-1 та Відповідач-2 прийняли у строкове володіння та користування (оренду) Квартиру для проживання Відповідача-1, Відповідача-2 та їхньої неповнолітньої доньки - [PERSON] (2005 р.н.), тобто, Відповідача-3. Відповідно до пункту 1.3 Договору, об`єкт оренди (Квартира) передається Орендарям для тимчасового проживання Орендарів (Відповідача-1 та Відповідача-2) та їхньої неповнолітньої доньки (Відповідача-3) без права передачі Квартири в суборенду з правом реєстрації (прописки) Орендарів та їхньої неповнолітньої доньки на період, що не перевищує строку оренди. Відповідно до пункту 7.1 Договору, він укладений на строк 35 місяців, тобто до 1 серпня 2016 року. Продовження строку дії цього Договору можливе шляхом укладення Додаткової угоди, яка підписується Сторонами. На підставі вищезгаданого Договору оренди Відповідач-1 та Відповідач-2 зробили собі реєстрацію (прописку) за адресою Квартири ( [ADDRESS] ), а також зареєстрували (прописали) у Квартирі Позивача свою неповнолітню доньку - [PERSON] (Відповідач-3). В подальшому Позивач та Відповідач-1, Відповідач-2 двічі продовжували строк оренди Квартири, укладаючи додаткові угоди до Договору оренди. Зокрема, 1 серпня 2016 року Сторони уклали Додаткову угоду №1 до Договору оренди, відповідно до якої Сторони домовилися продовжити строк оренди на наступні 35 місяців, а саме до 1 липня 2019 року на умовах, викладених в Договорі оренди. Згодом, 1 липня 2019 року Сторони уклали Додаткову угоду №2 до Договору оренди, згідно якої продовжили строк оренди на наступні 12 місяців, тобто до 1 липня 2020 року включно. Після цього жодних додаткових угод до Договору оренди Сторони не укладали. Отже, строк дії оренди сплинув 1 липня 2020 року. У період з 1 вересня 2013 року по червень 2020 року Відповідач-1, Відповідач-2 та Відповідач-3 періодично мешкали в Квартирі Позивача. Проте, починаючи з липня 2020 року по теперішний час вони не мешкають у Квартирі, що підтверджується Актом сусідів, які мешкають у цьому будинку, засвідченим Головою ОСББ від 26 лютого 2021 року. Відповідно до пункту 4.6 Договору оренди, протягом 30 (тридцяти) днів після спливу строку оренди Орендарі зобов`язані знятися з реєстрації (виписатися) з Об`єкта оренди та зняти з реєстрації (виписати) свою неповнолітню доньку [PERSON] (Відповідач-3), надавши Орендодавцю відповідне письмове підтвердження від компетентних органів. Враховуючи, що строк оренди сплинув 1 липня 2020 року, Відповідач-1 та Відповідач-2 повинні були знятися з реєстрації (виписатися) з Квартири в строк до 31 липня 2020 року включно та надати Позивачу відповідне письмове підтвердження. Проте, Відповідачі не виконали зазначений обов`язок, не знялися з реєстрації, що стало причиною для звернення до суду з позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2021 року підготовче провадження по справі закрито. У судове засідання призначене на 16 листопада 2021 року сторони не з`явились. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. На задоволені позову наполягав, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання відповідач не з`явились. Рекомендоване повідомлення про сповіщення дати судового засідання повернуто на адресу суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання». Додатково відповідачі були сповіщенні шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] ,що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до відповіді на запит відділу адресно-довідкової служби ГУ ДМС в Одеській області у вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до інформації наданої на запит суду від департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до договору оренди від 01 вересня 2013 року встановлено, що між Позивачем, як Орендодавцем, та відповідачами як Орендарями було укладено Договір оренди житла, відповідно до якого Позивач передав, а відповідачі прийняли у строкове володіння та користування (оренду) Квартиру для проживання також їхньої неповнолітньої доньки - [PERSON] (2005 р.н.), тобто,. Відповідно до пункту 1.3 Договору, об`єкт оренди (Квартира) передається Орендарям для тимчасового проживання Орендарів та їхньої неповнолітньої доньки без права передачі Квартири в суборенду з правом реєстрації (прописки) Орендарів та їхньої неповнолітньої доньки на період, що не перевищує строку оренди. Відповідно до пункту 7.1 Договору, він укладений на строк 35 місяців, тобто до 1 серпня 2016 року. Продовження строку дії цього Договору можливе шляхом укладення Додаткової угоди, яка підписується Сторонами. Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору оренди в подальшому позивач та відповідачі двічі продовжували строк оренди Квартири, укладаючи додаткову угоду до Договору оренди. Сторони домовилися продовжити строк оренди на наступні 35 місяців, а саме до 1 липня 2019 року на умовах, викладених в Договорі оренди. Відповідно до Додаткової угоди №2 до Договору оренди від 1 липня 2019 року, продовжили строк оренди на наступні 12 місяців, тобто до 1 липня 2020 року включно. Враховуючи, що інші договори в матеріалах справи відсутні, строк дії оренди сплинув 1 липня 2020 року. Також суд встановлює, що згідно відповіді на запит відділу адресно-довідкової служби ГУ ДМС в Одеській області відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі 03.09.2013 року, що відповідає договору найму житла укладеного 01.09.2013 року, а тому на основі наявних матеріалів справи суд приходить до висновку, що реєстрації відповідачів у вказаній квартирі була наслідком укладення договору найму житла від 01.09.2013 року. Приймаючи до уваги виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та надані з його боку докази суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Главою 6 Житлового кодексу України та Цивільним кодексом України. Так за приписами ч.1 ст. 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК ). Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч.1 ст.812 ЦК) Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (ч.1 ст.82ЦК). Згідно ч.1 ст.785 ЦК у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Аналогічний порядок, строк та умови укладання договору щодо найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові врегульовані також статями 158-160, 162,168 ЖК України. Так, у відповідність до ст.169 ЖК у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом. Отже, аналіз зазначених вище норми права вказує на те, що право користування наймача житловим приміщення, яке перебуває у його користуванні за договором оренди, цілком залежить від дій самого договору оренди. З припиненням дії договору оренди у наймача припиняються будь-які права на житлове приміщення, у тому числі і право користування. На підтвердження факту не проживання відповідачів за зазначеною адресою позивачем до матеріалів справи надано акт, підписаний сусідами з квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Справжність підписів засвідчена головою ОСББ «Катерина 5» у м. Одесі. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов`язані зареєструвати своє місце проживання. Постановою Верховного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 661/2514/18 суд зазначає, що Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Так, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації відповідачів у квартирі, яка належить на праві власності Позивачу порушує право Позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Зазначені обставини перешкоджають Позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). Зазначені правові позиції з урахуванням абсолютного та виключного права власника щодо розпорядження своїм майном викладені в постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі № 640/20382/15-ц. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Отже, враховуючи, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved