Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим примішенням, квартирою №7 буд. №16 по вул. Галицькій в с.Давидів, Пустомитівського району, Львівської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що є власником квартири за вищевказаною адресою. Відповідачі зареєстровані у даній квартирі, однак з 13.04.2012 року не проживають у ній, оскільки виїхали на інше постійне місце проживання в Італію, де проживають і сьогодні. В спірній квартирі відповідачі не проживають, речей не зберігають, поштової кореспонденції не отримують, оплати за комунальні послуги не здійснюють, обовязку по утриманню житла в належному технічному стані не несуть. Ухвалою від 22.11.2018 року відкрито провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 21.01.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивача в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, однак подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом поміщення оголошення на сайт суду. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Пустомитівської районної адміністрації в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відтак, беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання не надав, в силу положень п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача та третьої особи. З письмової згоди позивача суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням п.1 ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.06.2007 року. У відповідності із довідкою № 2305 від 17.09.2018 р., виданою Давидівською сільською радою обєднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, сторони у цій справі зареєстровані за адресою [INFO]. Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 17.09.2018 року комісії виконкому Давидівської сільської ради обєднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, [PERSON], [PERSON] В., [INFO], [PERSON]-Ю.В., [INFO], за адресою [ADDRESS] не проживають, а проживають в країні Італія. Згідно довідки на підтвердження декількох фактів складу сімї, місця проживання та інш. від 13.07.2018 року, виданою відділом реєстрації актів цивільного стану м. Аверса, підтвердженою апостилем Італійської Республіки від 16.07.2018 року за №1576, [PERSON], проживає [INFO], є резидентом за цією адресою з 13.04.2012 року, [PERSON] Галина, яка народилась у м.Аверса (провінція м.Казерта) [INFO], є резидентом за цією адресою, [PERSON] Юрій, який народився у м.Аверса (провінція м.Казерта) [INFO], є резидентом за цією адресою з 13.04.2012 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі тривалий час, а саме з 2012 року, не проживають за адресою [INFO]. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно із ст.ст.383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до норм ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст.405 ЦК України при відсутності члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідачів у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. Неповнолітні [PERSON]-Г.В., [INFO], [PERSON]-Ю. В., [INFO], у вказаній квартирі не проживають з 2012 року і перебувають разом із батьками в Італійській Республіці, Португалії, відповідно до довідки від 13.07.2018 року. В зв'язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітні діти набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітні діти не є самостійними суб'єктами житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дітьми залежить від набуття або втрати такого права їх батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітні [PERSON]-Г.В., [INFO], [PERSON]-Ю. В., [INFO], у спірній квартирі не проживають. Залишення неповнолітніх зареєстрованими в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійним відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, те, що відповідач разом із неповнолітніми [PERSON]-Г.В., [INFO], та [PERSON]-Ю. В., [INFO], які проживають разом з ними, тривалий час, а саме з 2012 року, не проживають за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, що підтверджується матеріалами справи, а тому його з неповнолітніми [PERSON]-Г.В.,\~[INFO],\~та [PERSON]-Ю.\~В.,\~[INFO],слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved