Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку під час розгляду справи було уточнено, з вимогами визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS], посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та уточненнях до позовної заяви (а.с.3-4, 77-78). Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, та пояснили, що діти в 2013 році, після розірвання шлюбу між відповідачкою та сином позивача [PERSON], перестали мешкати в квартирі позивача за адресою: [ADDRESS], та проживають разом з матірю за адресою: м.Одеса, вул.Тімірязєва, буд.84-в. В квартирі позивача не має дитячих речей, діти не були в квартирі майже два роки, що підтверджують сусіди та про що складено акт. Крім того, через те, що діти зареєстровані за адресою позивача він позбавлений права розпоряджатись своєю власністю, несе додаткові витрати на квартиру. Разом з тим, позивач, відповідаючи на питання суду, пояснив, що позовні вимоги повязані зі сплатою за комунальні послуги, однак онучки дійсно бувають у них в квартирі, вони спілкуються з ними на вихідних, та навіть якщо їх онучок і знімуть з реєстрації в квартирі, то все одно вони будуть спілкуватись з онучками. Також, представники позивача вказують на той факт, що діти, які проживають разом з матірю, забезпечені житлом, та визнання них втратившими право користування житлом позивача жодним чином не вплине на їх права. Разом з тим, позивач, звернувшись до відповідачки за наданням згоди щодо можливості відчуження свого нерухомого майна, не отримав жодної відповіді та згоди відповідачки, у звязку з чим Службою у справах дітей Одеської міської ради було відмовлено йому у наданні згоди на вчинення правочину щодо його власності. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що право власності на квартиру позивача у неї чи її доньок не має, діти лише зареєстровані за місцем проживання батька. До цього часу, станом на травень 2016 року, до неї не звертався позивач з проханням подарувати, або продати квартиру. Вона розуміє, що жодним чином не має права впливати на право власності інших осіб. Коли вона виїхала з квартири позивача та свого колишнього чоловіка, то не зареєструвала дітей разом із собою, так як вважає, що реєстрація дітей за місцем проживання батька не порушує закону. Майже кожної неділі діти перебувають за адресою проживання батька, де вони спілкуються з ним, снідають, граються. Вона не перешкоджає спілкуванню дітей з рідними. Представник відповідача по справі заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що жодних правових підстав для задоволення позову не існує. Визнання втратившими право користування та зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою проживання одного із батьків суперечить правам дітей. Крім того, зміна місця проживання не може бути підставою для задоволення позову. Дійсно, діти мешкають разом з матірю за адресою: м.Одеса, вул.Тімірязєва, буд.84-в, але саме за заявою позивача та третьої особи Органу опіки та піклування КРА ОМР було встановлено порядок спілкування [PERSON] та [PERSON] з онучками та місце спілкування саме за адресою позивача. Треття особа [PERSON], яка є бабусею [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала та пояснила, що її онучки рідко бувають з ними в квартирі, вони спілкуються з онучками та дуже їх люблять. В квартирі багато їх фото, книжок. Треття особа [PERSON], який є батьком [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, але від пояснень відмовився, вважаючи, що його пояснення можуть нашкодити або його дітям, або його батькам. Представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснив, що вважає недоцільним визнання дітей втратившими право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS], вказавши на той факт, що дійсно мати дітей має власне житло, однак на теперішній час не вирішено питання, щодо подальшого проживання дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS] приблизно з 1974 року. Вона знайома з сином та невісткою позивача. Раніше [PERSON] та [PERSON] разом мешкали за адресою позивача. Онучок [PERSON] вона не бачила майже 2 роки, раніше вона чула крики невістки та плач дітей, зараз в квартирі позивача тихо. Вона буває в квартирі позивача, дитячих речей вона в квартирі не бачила. Так саме вона не бачила дітей і на дитячому майданчику у дворі. 13 серпня 2015 року вона приймала участь у складанні акту щодо не проживання дітей в квартирі позивача та дивилась, чи є речі дітей в квартирі, але речей не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS] приблизно з 1975 року. Він знайомий з сином позивача [PERSON], який постійно мешкає за адресою: [ADDRESS]. Колишню дружину [PERSON], [PERSON], та його дітей він не бачив два роки. 13 серпня 2015 року його запросили для складання акту щодо не проживання дітей в квартирі позивача. При складанні акту він не бачив речей дітей в квартирі. На дитячому майданчику він також дітей не бачив тривалий час. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника Органу опіки та піклування КРА ОМР, пояснення третіх осіб та свідків, дослідивши всі матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. На час ухвалення судом рішення по справі малолітній [PERSON], [INFO], виповнилось 10 років. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, проживання або реєстрація малолітніх [PERSON] та [PERSON], як осіб, які не досягли десяти років на момент подачі позову, за місцем проживання як матері так і батька не суперечить законодавству. Щодо обґрунтування позовних вимог [PERSON] про необхідність сплачувати комунальні платежі за осіб, які зареєстровані, але не проживають в його квартирі, чим перешкоджають йому у здійсненні своїх прав власника, суд зазначає наступне. Власниками квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON], якому фактично належить ? частка зазначеного нерухомого майна, [PERSON], якій належить ? частка нерухомого майна, та батько малолітніх [PERSON] та [PERSON] [PERSON], якому належить ? частка квартири, в якій зареєстровано його доньок (а.с.140-141). Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Таким чином, суд вважає, що [PERSON], як співвласник квартири за адресою: [ADDRESS] зобовязаний з іншими співвласниками нести витрати по утриманню майна та сплаті комунальних послуг також від імені своїх дітей. Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.157 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Крім того, позивачем в обґрунтування своїх доводів на яких ґрунтуються позовні вимоги, щодо сплати комунальних платежів за малолітніх [PERSON] та [PERSON] не надано жодного доказу. Щодо посилання представників позивача на те, що відповідач перешкоджає у здійсненні позивачем своїх прав власника по розпорядженню майном, суд зазначає наступне. Представниками позивача надані до суду: відмову служби у справах дітей Одеської міської ради у наданні дозволу на вчинення правочину від 13.07.2016 року № 6313, лист [PERSON] на імя [PERSON] щодо надання йому дозволу на відчуження його квартири, та лист [PERSON] на адресу служби у справах дітей Одеської міської ради щодо надання висновку до органу опіки та піклування щодо дарування ? частини квартири, які не можуть бути прийняті судом як докази перешкоджання позивачу у здійсненні його прав власника та вчинення правочинів відносно його майна. Так, [PERSON] направив на імя [PERSON] лист про надання йому дозволу на відчуження його квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.118). Однак, як вже зазначалось судом, співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON], якому фактично належить ? частка зазначеного нерухомого майна, [PERSON], якій належить ? частка нерухомого майна, та [PERSON], якому належить ? частка квартири, в якій зареєстровано його доньок (а.с.140-141). Тобто, відповідач [PERSON] на звернення [PERSON] мала право надати дозвіл на відчуження лише його частки у праві власності вказане в листі нерухоме майно. Крім того, до служби у справах дітей Одеської міської ради звернувся [PERSON] з проханням надання висновку до органу опіки та піклування щодо дарування ? частки квартири за адресою: [ADDRESS], на імя [PERSON] (а.с.139). Листом служби у справах дітей Одеської міської ради від 13.07.2016 року № 6313 відмовлено у наданні дозволу на вчинення правочину, дарування ? частки квартири, саме за зверненням [PERSON] (а.с.117). Сам позивач з такою заявою до служби у справах дітей не звертався, а [PERSON] не звертався до [PERSON] за наданням дозволу на відчуження належної йому частки квартири, в якій зареєстровані малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] Крім того, відповідно до ст.72 Житлового кодексу УРСР, дійсно, судом може бути визнано особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені ст.71 цього Кодексу строки. Однак суд зазначає, що малолітні [PERSON] та [PERSON] вибули з квартири позивача після розлучення батьків, однак періодично перебувають за місцем проживання батька, дідуся та бабусі, за адресою: [ADDRESS], що визнається позивачем та третьою особою бабусею малолітніх. Крім того, вирішуючи даний спір, суд зазначає, що відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, суд вважає, що визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації і проживання одного з їх батьків, буде суперечити інтересам самих дітей.

Outcome: dismissed