Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 18.10.2014 року; вказав, що від цього шлюбу мають малолітню дитину: сина [PERSON] [INFO]. Позивач посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, через несумісність характерів. [PERSON] не бажає поновлювати сімейних стосунків, оскільки втратив до відповідача почуття поваги і любові. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, де також підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, згідно якої позов визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу, та просить справу розглядати без її участі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Із свідоцтва про одруження, що було видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, вбачається, що сторони 18.10.2014 року зареєстрували шлюб, актовий запис №249. Відповідно позову позивач проживає за адресою: [INFO], в судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують. Судом, також, встановлено, що спір про майно між сторонами відсутній, суперечок про місце проживання дітей немає. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін та їх неповнолітніх дітей, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved