Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, видане [PERSON] на квартиру [ADDRESS] Київською державною нотаріальною конторою, що зареєстроване в державному реєстрі за № 12-589, визнання за [PERSON] право власності на квартиру за [ADDRESS] загальною площею 34, 7 кв.м., виселення [PERSON] з квартири за [ADDRESS] загальною площею 34, 7 кв.м. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] купив квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 19.01.2009 року за реєстровим номером 186, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрував своє право власності 28.01.2009 року за реєстровим номером 6932 в Комунальному підприємстві «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», який на час звернення до суду є укладеним, чинним, не визнаний недійсним в судовому порядку, а тому, законно набувши право власності на спірну квартиру вважає протиправним видачу свідоцтва про право на спадщину на дану квартиру Першою державною Київською нотаріальною конторою [PERSON], невизнання останньою його права власності та безпідставного проживання у ній відповідача. Натомість, відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу на квартиру [ADDRESS] загальною площею 34, 7 кв.м, вважаючи, що оспорюваний нею договір купівлі-продажу квартири від 19.01.2009 року не підписувався продавцем [PERSON] в особі її представника [PERSON] Представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала первісний позов, просила його задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, зустрічний позов не визнала просила відмовити в його задоволенні. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник первісний позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримали та просила задовольнити його в повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти підстав зустрічного позову не заперечував, а первісний позов просив суд вирішити на власний розсуд Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 19.01.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу квартири загальною площею 34,7 кв.м. за [ADDRESS] за реєстровим № 186. Відповідно до даного договору, [PERSON] в особі представника [PERSON], що діяв на підставі довіреності від 17.10.2006 року, виданої нею на ім'я [PERSON], за реєстровим № 5-3218, посвідченої П'ятою Київською державною нотаріальною конторою, продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів за № 6917235 від 19.01.2009 року, даний правочин був внесений до Державного реєстру правочинів за № 3307634. Право власності на квартиру було 28.01.2009 року зареєстроване за позивачем в КП «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно» за р.№ 6932 за позивачем. З вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що [PERSON] діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. 17 жовтня 2006 року, що зареєстрована в реєстрі за № 5-3218. Згідно зі ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, в редакції, чинній на час укладення спірного договору від 19.01.2009 року за №3425-XII, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус встановлює особу учасника цивільних відносин, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії та обсяг її цивільної дієздатності. Встановлення особи та обсягу цивільної дієздатності здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Згідно з ч. 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зокрема, одним із правочинів, за яким набувається право власності на нерухоме майно є договори купівлі-продажу. Судом встановлено, що на час розгляду справи, договір купівлі-продажу від 19.01.2009 року є чинним, а незаконність набуття позивачем права власності судом не встановлена. Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2011 року у справі № 2-1757/11 позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] та Комунального підприємства «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання недійними довіреності від 17.10.2006 року виданої від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] за реєстровим номером № 5-3218 П'ятою Київською державною нотаріальною конторою та договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 19.09.2009 року за реєстраційним номером 186, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] залишена без задоволення. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2012 року апеляційну скаргу Позивача задоволено повністю, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.04.2011 року у справі № 2-1757/11 скасовано, позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Головне управління юстиції у місті Києві, П'ята Київська державна нотаріальна контора, Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання довіреності та договору купівлі-продажу житлового приміщення недійсними - задоволено. Визнано недійсними довіреність від 17.10.2006 року виданої від імені [PERSON] на [PERSON], за реєстровим № 5-3218 та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.01.2009 року за реєстраційним № 186, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.04.2012 року у справі № 6-14307 ск 12 виконання Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2012 року було зупинено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 вересня 2012 року у справі № 6-14307 св 12 касаційну скаргу представника [PERSON] задоволено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2012 року скасовано, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2011 року у справі № 2-1757/11 залишено в силі. Відповідно до п. 1.2 Наказу Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», чинного на час укладення договору купівлі-продажу від 19.01.2009 року, державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, № 1952-IV, в редакції чинній станом на час укладення договору купівлі-продажу від 19.01.2009 року та реєстрації 28.01.2009 року в КП «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо, у тому числі, реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За таких обставин, право власності позивача на спірне житлове приміщення визнане державою та є дійсним, тому у суду немає сумнівів у набутті такого права позивачем. На вимогу суду, Першою Державною нотаріальною конторою м. Києва було направлено копію спадкової справи, заведеної у зв'язку зі смертю [PERSON], з якої вбачається видача 21.06.2012 року [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, зареєстроване в державному реєстрі за №12-589 на квартиру [ADDRESS]. Згідно з матеріалами даної справи 28.01.2010 року до Першої Державної нотаріальної контори м. Києва звернулась [PERSON] із завою про прийняття спадщини за заповітом на усе будь-яке рухоме і нерухоме майно та права, виданим [PERSON] на її ім'я. Судом встановлено, що даний заповіт був складений та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 20 червня 2009 року, тобто вже після укладення [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 січня 2009 року та реєстрації 28 січня 2009 року на неї права власності за позивачем у Комунальному підприємстві «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Таким чином, заповіт є одностороннім правочином у формі волевиявлення особи на заповідання її особистого майна та прав. Згідно зі статтею 1233 ЦУ України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, як вбачається з матеріалів справи, волевиявлення [PERSON] на заповідання спірного житлового приміщення не мала, оскільки, вже виразила його шляхом відчуження цієї квартири позивачу 19.01.2009 року. За таких обставин, односторонній правочин [PERSON] у вигляді заповіту не охоплював права її спадкоємців на спірну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], оскільки, в цій частині не укладався. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини 4 ст. 42 Закону України «Про нотаріат», чинного на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 21.06.2012 року та п. 3 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Отже, дана норма не звужує обов'язки нотаріуса про зупинення вчинення нотаріальної дії тільки за письмовою заявою заінтересованої особи, а й за повідомленням суду про надходження позовної заяви. В матеріалах справи наявні неодноразові запити Голосіївського районного суду м. Києва, здійснені в ході розгляду справи № 2-1757/11 10.03.2011 року, до Першої Київської державної нотаріальної контори для витребування копії спадкової справи та перевірки повноважень у [PERSON] Даними запитати суд повідомляв нотаріальну контору про наявність у суді позовної заяви зі спору щодо спадкового майна [PERSON], на яке претендує сам спадкоємець [PERSON] на підставі заповіту від 20.06.2009 року. Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.04.2012 року у справі № 6-14307 ск 12 виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2012 року у справі № 2-1757/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Головне управління юстиції у місті Києві, П'ята Київська державна нотаріальна контора, Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було зупинено. Вказана ухвала суду свідчить про продовження спору про право на житлове приміщення, яке може входити до спадкової маси. За таких обставин, Перша Київська державна нотаріальна контора, була зобов'язана зупинити вчинення нотаріальної дії з видачі та посвідчення свідоцтва на спадщину за заповітом [PERSON] на спірну квартиру до вирішення справи в суді, та в подальшому пересвідчитись у завершенні цієї справи, та безспірності спадкового майна видати та посвідчити свідоцтво на спадщину, оскільки, відповідно до засад нотаріальної діяльності, нотаріальні дії вчиняються тільки за наявності безспірності. Отже, суд вважає видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину квартири [ADDRESS] з порушенням закону, а саму квартиру такою, що не входила до спадкового майна, оскільки не заповідалася. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право. Оскільки, суд дійшов висновку про наявність у позивача усіх прав щодо володіння, користування та розпорядження спірним житловим приміщенням, а з матеріалів справи вбачається, що відповідач не визнає права власності позивача, що проявляється в її діях по отриманню свідоцтва про право на спадщину на квартиру, звернення до суду про перегляд Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2011 року у справі № 2-1757/11 у зв»язку ново виявленими обставинами, звернення до правоохоронних органів із заявою про злочин, то вимоги позивача про захист права власності шляхом його визнання є цілком обґрунтованими. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Представник позивача пояснила, що останній, маючи всі технічні та правовстановлюючі документи на спірне приміщення, неодноразово приходячи у квартиру, не має змоги нею користуватись, оскільки, її займає відповідач. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Таким чином, відповідач займає спірну квартиру без згоди на це її власника. Згідно зі статтею 125 Житлового кодексу України, особи, які самовільно зайняли житло, на вимогу його власника зобов'язані негайно звільнити займане житло. У разі відмови такі особи підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житла. Щодо зустрічного позову, суд виходить з наступного. Позивачем за зустрічним позовом заявлено вимогу про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 19.09.2009 року за реєстраційним номером 186, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Підставою зустрічного позову є відсутність на нотаріально посвідченому договорі підпису продавця [PERSON] в особі її представника за довіреністю [PERSON] та відсутність його у нотаріальній конторі приватного нотаріуса нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] взагалі. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним в силу ст.ст. 215, 220, 657 ЦК України та ст.ст. 45, 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідач за зустрічним позовом вважає, що обставини тотожного позову вже досліджувались судами у цивільній справі № 2-1757/11, що перебувала у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] та Комунального підприємства «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання недійними довіреності від 17.10.2006 року виданої від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] за реєстровим номером № 5-3218 П'ятою Київською державною нотаріальною конторою та договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 19.09.2009 року, за реєстраційним номером 186, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], а тому провадження у даній справі слід закрити відповідно до положень п.2.ч.1 ст. 205 ЦК України. Ретельно дослідивши судові рішення у цивільній справі № 2-1757/11, що перебувала у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва та поданий у ній позов на предмет його тотожності, суд установив. З матеріалів справи вбачається, що позов [PERSON] у цивільній справі № 2-1757/11, що перебувала у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, до [PERSON] та [PERSON] та Комунального підприємства «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання недійними довіреності від 17.10.2006 року виданої від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] за реєстровим номером № 5-3218 П'ятою Київською державною нотаріальною конторою та договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 19.09.2009 року за реєстраційним номером 186, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, обґрунтований тим, що [PERSON] із [PERSON] не знайома, повноважень на укладання договору купівлі-продажу від 19.01.2009 року йому не надавала, самого договору купівлі-продажу квартири не підписувала. Підставами ж позову у даній справі є аналогічне обґрунтування, відмінне лише тим, що позивач вказує, що представник за довіреністю [PERSON] у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] не перебував, договору купівлі-продажу квартири від 19.01.2009 року не підписував. Зустрічний позов - це матеріально-правова вимога первісного відповідача до первісного позивача, пред'явлена до суду для спільного розгляду із первісним позовом. За цією вимогою первісний відповідач набуває статусу позивача, а первісний позивач-відповідача. Однак, лише у цій справі, повного процесуального статусу позивача відповідач може набути тільки тоді, коли первісний позивач відмовиться від заявленого ним позову і суд прийме таку відмову. Якщо у новій справі сторони міняють процесуальне положення, такі позови не є тотожними. Таким чином, суд не знаходить підстав для закриття провадження у даній справі в порядку ст. 205 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2012 року, на підставі пояснень [PERSON], встановлені обставини не перебування його у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], відсутності його підпису на договорі купівлі-продажу житлового приміщення від 19.01.2009 року та те, що з [PERSON] він не знайомий, повноважень на продаж квартири від неї не отримував. Крім того, скасовуючи рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 лютого 2012 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 26 вересня 2012 року, виходив з того, що [PERSON] виявив відсутність свого паспорту 17 вересня 2007 року, тобто, майже через рік після укладення 17 жовтня 2006 року довіреності на його ім'я від [PERSON], якою наділено його повноваженнями продажу спірної квартири. Також, необхідно зазначити, що в своїй ухвалі від 26 вересня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказує на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено з використанням дійсної довіреності, у межах наданих представнику повноважень та зазначений правочин не був спрямований на порушення прав власності [PERSON] З урахуванням вищевикладеного, суд не наділений повноваженнями додатково досліджувати обставини укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, які є підставою позову [PERSON] і вже встановлені іншим судом, оскільки інші суди вже надали їм правову оцінку та прийняли відповідні рішення. Інших підстав недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу від 19.01.2009 року житлового приміщення, позивачем за зустрічним позовом наведено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та наявність порушеного права [PERSON] і відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісних позовних вимог та відмови в задоволенні зустрічного позову. Судові витрати розподіляються судом відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved