Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача збережені без достатньої правової підстави грошові кошти ТзОВ «Чорнобривці» на загальну суму 89360,43 грн., три проценти річних за період збереження без достатньої правової підстави грошових коштів ТзОВ «Чорнобривці» в сумі 17142,43 грн., інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 103021,61 грн. та судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 23 травня 1996 року по 17 лютого 2009 року [PERSON] перебувала на посаді директора ТзОВ «Чорнобривці». В період з 1 січня 2006 року по 17 лютого 2009 року відповідач з каси товариства отримала під звіт для оплати товарів, робіт, послуг грошові кошти на загальну суму 237303,33 грн. Однак, в порушення п.2.12 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не подала до звітів про використання коштів, наданих під звіт, первинні документи, що посвідчують використання отриманих грошових коштів, на загальну суму 16487,39 грн. Крім того, [PERSON] долучила до авансових звітів про використання отриманих під звіт коштів первинні документи щодо господарських операцій з ПП «Вараш», які не проводилися ТзОВ «Чорнобривці» на загальну суму 72873,04 грн. Вважає, що відповідач зберігала у себе без достатньої правової підстави грошові кошти на загальну суму 89360,43 грн., які підлягають стягненню на підставі ст.1212 ЦК України. За період прострочення виконання зобовязання [PERSON] щодо повернення збережених без достатньої правової підстави грошових коштів з 17 лютого 2009 року по 10 липня 2015 року підлягають стягненню з відповідача три проценти річних в сумі 17142,43 грн. та інфляційні втрати в сумі 103021,61 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Пояснив, що сума збережених без достатньої правової підстави грошових коштів встановлена висновком судово-бухгалтерської експертизи за матеріалами кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 3 лютого 2016 року позов не визнала та пояснила, що всі її дії під час перебування на посаді директора ТзОВ «Чорнобривці» були спрямовані на розвиток товариства. На зборах товариства було прийнято рішення взяти кредит у банку для проведення капітального ремонту. Отриманих коштів не вистачило, тому бралися мікрокредити на фізичних осіб, а пізніше оформили ще один кредит. Кошти використовувалися на погашення кредитної заборгованості, придбання товарів, оплату послуг. Для власних потреб не витратила жодної копійки. Під час проведення слідства не було враховано здійснені нею витрати на користь товариства в сумі 103041 грн. Визнала, що грошові кошти в сумі 75266,31 грн. були задокументовані нею з порушеннями вимог щодо фінансової звітності, однак всі вказані у звітах товари купувалися, а послуги оплачувалися. З ПП «Вараш» не було ніяких господарських операцій, це були фіктивні документи для звітування перед банком за кредитні кошти. Представник відповідача пояснив, що позивачем не доведено завдання діями відповідача реальної прямої шкоди товариству внаслідок порушення ведення фінансового обліку, оскільки товари купувалися і роботи оплачувалися в інтересах товариства. Вважає, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту, так як правовідносини між сторонами регулюються Кодексом законів про працю, а тому застосування ст.1212 ЦК України виключається. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] наказом № 1 від 23 травня 1996 року призначена на посаду директора ТзОВ «Чорнобривці». Рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Чорнобривці» від 17 лютого 2009 року [PERSON] звільнена з посади на підставі ст.38 КЗпП. В період з 1 січня 2006 року по 17 лютого 2009 року [PERSON] з каси товариства за видатковими касовими ордерами отримала під звіт для оплати товарів, робіт, послуг грошові кошти на загальну суму 237303,33 грн., що підтверджується актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТзОВ «Чорнобривці» від 21 серпня 2009 року, постановою Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 1715/1918/12к. В порушення вимог п.2.12 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України № 72 від 19 лютого 2001 року, відповідач не надала первинних документів, що підтверджують використання отриманих коштів, та подала документи, які оформлені неналежним чином, за авансовими звітами № 9 від 29 листопада 2006 року на суму 78 грн., № 10 від 30 жовтня 2006 року на суму 1347 грн., № 4 від 16 грудня 2006 року на суму 93 грн., № 1а від 7 грудня 2006 року на суму 101,4 грн., № 1а від 7 грудня 2006 року на суму 150 грн., № 27 від 13 червня 2008 року на суму 500 грн., № 23 від 27 травня 2008 року на суму 500 грн., № 1 від 5 травня 2006 року на суму 537 грн., № 1 від 1 серпня 2006 року на суму 470,9 грн., № 3 від 8 серпня 2006 року на суму 736,31 грн., № 3 від 9 серпня 2006 року на суму 123,2 грн., № 7 від 25 листопада 2006 року на суму 4249,6 грн., № 7 від 25 листопада 2006 року на суму 702,53 грн., № 10 від 30 листопада 2006 року на суму 2604,32 грн., № 1 від 2 грудня 2006 року на суму 3704,25 грн., № 1а від 7 грудня 2006 року на суму 100,8 грн., № 1а від 7 грудня 2006 року на суму 129,08 грн., № 7 від 30 жовтня 2006 року на суму 360 грн., на загальну суму 16487,39 грн. До авансових звітів [PERSON] долучено первинні документи щодо господарських операцій з ПП «Вараш» на суму 72873,04 грн., які не проводилися ТзОВ «Чорнобривці», що підтверджується висновком судово-економічної експертизи за матеріалами кримінальної справи № 1715/1918/12 від 31 березня 2015 року. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалася та обставина, що в період з 23 травня 1996 року по 17 лютого 2009 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Чорнобривці». Відповідно до вимог ст.11, 31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог. Визначення предмету та підстав заявленого позову належить виключно позивачу та не може змінюватися судом. Позивач як на підставу позову покликається на ст.1212 ЦК України, вважаючи, що отримавши грошові кошти під звіт та не прозвітувавши належним чином про їх використання, відповідач набула та зберегла ці грошові кошти без достатньої правової підстави. Однак, суд не погоджується з доводами позивача з огляду на таке. Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов : набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України. Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Аналогічні висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України, викладених у справах № 6-88ус13 та № 6-12цс14. Як свідчать матеріали справи і не заперечувалося сторонами, відповідач на підставі трудового договору отримувала грошові кошти під звіт за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить трудовому та цивільному законодавству. Відповідач відповідно до статуту ТзОВ «Чорнобривці» забезпечувала керівництво поточною діяльністю, здійснювала розпорядження майном товариства, включаючи грошові кошти, була матеріально відповідальною особою. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою 9 КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників ( стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення ), так і розмір такої матеріальної відповідальності ( статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення ). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини між сторонами регулюються нормами глави 9 Кодексу законів про працю ( статті 130-138 ), а не ст.1212 ЦК України, на яку покликається позивач як підставу позовних вимог. Стаття 134 КЗпП України регулює випадки повної матеріальної відповідальності. Згідно із п.2 ст.134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, майно або інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. За положеннями ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника встановлюється тільки за пряму дійсну шкоду. При цьому, під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для установи понести видатки на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані порушенням працівником трудових обовязків, грошові виплати ( абз.2 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» ). Наявність і розмір прямої дійсної шкоди встановлюється із даних бухгалтерського обліку та інших документів, що підтверджують ці обставини, - матеріалів інвентаризації, актів ревізії та облікових документів, актів й інших документів про недостачу, зіпсування, втрату, знищення майна, висновку бюро товарних експертиз, довідок й інших документів про вартість майна, розмір зайвих грошових виплат, а також сум, витрачених на придбання, відновлення майна, задоволення претензій третіх осіб тощо. Позивач на обґрунтування розміру безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів покликається на встановлений висновком судово-бухгалтерської експертизи № 865 від 16 листопада 2009 року ( оглянутий в судовому засіданні в матеріалах кримінальної справи № 1715/11918/12, а/с 103-122 том 19 ) розмір збитків, завданих ТзОВ «Чорнобривці» внаслідок списання грошових коштів, одержаних під звіт [PERSON], з урахуванням документів, які були визнані неналежно оформленими, в сумі 80266,31 грн. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 4 червня 2015 року у кримінальній справі № 1715/11918/12 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, у звязку із закінченням строків давності, провадження у справі закрито. Вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що [PERSON], будучи службовою особою, діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, в період часу з 1 січня 2006 року по 17 лютого 2009 року заволоділа грошовими коштами ТзОВ «Чорнобривці» на загальну суду 75266,31 грн. Ця сума визнається відповідачем як кошти, про використання яких нею відзвітовано неналежним чином, однак факт привласнення цих коштів відповідач заперечує. Суд вважає, що саме лише порушення вимог законодавства щодо оформлення бухгалтерської звітності та порядку подання звіту про використанні кошти не може свідчить про факт спричинення прямої дійсної шкоди товариству за відсутності інших доказів наявності такої шкоди. Враховуючи, що позивачем в основу обгрунтування заявлених позовних вимог покладено саме неналежне оформлення документів, що посвідчують використання отриманих грошових коштів під звіт, підстав позову представник позивача не змінював, доказів на підтвердження прямої дійсної шкоди не надавав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення безпідставно збережених грошових коштів за безпідставністю заявлених позовних вимог. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення безпідставно збережених грошових коштів, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних до задоволення не підлягають як похідні від вказаних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed