Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 73, в будинку № 193 по пр. Будівельників, в м. Маріуполі, оскільки він без поважних причин не проживає в квартирі з 2012 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, погодилася на заочний розгляд справи та просила позовні вимоги задовольнити. Пояснила, що відповідач є її колишнім чоловіком, добровільно покинув квартиру після розірвання шлюбу. Де він проживає, їй невідомо. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, судові повідомлення тричі поверталися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, з рішенням суду погодився. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача, стосунки з нею дружні. З відповідачем особисто не знайома, але бачила його колись. Відповідач не проживає в квартирі позивача приблизно три роки, вважала, що добровільно не проживає. Допитана у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача, та з 2012 року проживає постійно. Відповідач є колишнім чоловіком позивачки, його ніколи не бачила, позивачка проживає сама. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, встановив, що квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] згідно договору дарування квартири відповідачем від 17.06.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в державному реєстрі речових прав, що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41319960 від 28.07.2015 року. (а.с.6, 38-41). На час розгляду справи в квартирі зареєстрований відповідач, про що свідчить відповідь з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Жовтневого районного відділу у м. Маріуполі № 25-3488 від 20.06.2015 року (а.с. 25), який не проживає за вказаною адресою без поважних причин більше року, про що свідчать показання свідків та пояснення позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, яка діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що відповідач, який не проживає в квартирі, що належить позивачу, більше року, та не припиняє своєї реєстрації у неї, порушує право останнього користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і позов задовольняє. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року із змінами та доповненнями,ч.1 ст. 319, ст. 321, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. ст. 64, 71, 72, 150 ЖК України, ст. 3 СК України,

Outcome: approved