Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про стягнення заборгованості за договором оренди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.01.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого він передав відповідачу в користування за плату житлове приміщення, площею 50 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , орендна плата становить 7000,00 грн. на місяць. Жиле приміщення було передано відповідачу за актом приймання-передачі від 01.01.2016 року. Строк дії договору було визначено з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року. Проте, починаючи з січня 2016 року відповідач не сплачує щомісячну орендну плату, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач не виконує умови договору оренди, позивач, відповідно уточнених позовних вимог та розрахунку від 02.03.2020 року (а.с.4-12 т.2) просить суд розірвати договір оренди житлового приміщення від 01.01.2016 року, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача наступні суми: -заборгованість по орендній платі в розмірі 196 000,00 грн.; -пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 33 751,33 грн.; -відсотки з урахуванням 3 % річних від простроченої суми в розмірі 6605,06 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 02.02.2018 року позовну заяву було задоволено. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 07.06.2018 року вказане рішення суду скасовано, справу передано на новий розгляд до Деснянського районного суду м.Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.06.2018 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.10.2018 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в загальному порядку. 21.03.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач вказує на те, що первинно відносини оренди між ним та позивачем виникли на підставі договору оренди житлового приміщення від 07.11.2012 року, який діяв по 31.12.2015 року, дія якого була продовжена відповідно до п.10.7 договору з 07.11.2015 року по 06.11.2016 року і доказів того, що вказаний договір припинив свою дію, немає. Крім того, відповідач стверджує, що він сплачував орендну плату протягом усього часу користування житловим приміщенням в рамках договору оренди від 07.11.2012 року. Оплата коштів відбувалась у безготівковій формі шляхом перерахування на картковий рахунок дружини позивача [PERSON] . Також, він сплачував орендну плату протягом усього часу фактичного користування житловим приміщенням по договору оренди від 01.01.2016 року вищевказаним способом. Проте, у серпні 2016 року між ним та дружиною позивача [PERSON] виник конфлікт з приводу усунення антисанітарних умов у приміщенні. [PERSON] вимагала передплати за 2 місяці, щоб провести ремонті роботи. В результаті конфлікту [PERSON] зачинила вхідні двері до помешкання на замок, ключів від якого у нього та його сім`ї не було, чим позбавила їх доступу до орендованого приміщення. Таким чином, в результаті протиправних дій [PERSON] фактичне користування майном припинилось у серпні 2016 року, речі він зміг забрати наприкінці серпня 2016 року, тобто звільнив помешкання самостійно без попередження позивача. Відповідач зауважив на те, що у справі відсутні будь-які правовстановлюючі документи на ім`я позивача на підтвердження права власності на квартиру [ADDRESS] , а також відсутні будь-які технічні документи, які б підтверджували, що у вказаному будинку існує зазначена квартира. Також, відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які б підтверджували право позивача на житлове приміщення, площею 50 кв.м. у вказаному будинку. Крім того, підписи позивача на договорах оренди та актах приймання-передачі мають характерні відмінності і вочевидь здійснені невстановленою особою. Заперечуючи проти позову, відповідач не погоджується з розрахунками суми заборгованості, пені та 3 % річних, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, та зауважив, що позивачем не враховано здійснену ним оплату орендної плати на рахунок дружини позивача. 03.09.2019 року до суду надійшла заява представника позивача щодо проведення розрахунку заборгованості, якою також уточнено позовні вимоги. 04.10.2019 року відповідачем надано відзив на позов, в якому, окрім обставин, викладених у попередньому відзиві, надано розрахунок сум, сплачених ним на рахунок дружини позивача, а також оспорюються розрахунки позивача з посиланням на їх неправильність. 17.12.2019 року до суду надійшла заява представника позивача щодо проведення розрахунку заборгованості, якою уточнено позовні вимоги. 19.02.2020 року до суду надійшли доповнення відповідача до відзиву на позову, в яких відповідач заперечує проти розрахунку позивача та зазначає про те, що ним було сплачено орендної плати в розмірі 59 133,41 грн. 03.03.2020 року до суду надійшли пояснення представника позивача [PERSON] щодо розрахунку заборгованості, якими уточнено позовні вимоги з урахуванням наданих відповідачем доказів про здійснення платежів, та відповідно до яких сума заборгованості відповідача по орендній платі за період з 07.03.2016 року по 07.06.2018 року становить 196 000,00 грн., нарахована пеня в розмірі 33 751,33 грн. та 3 % річних в розмірі 6605,06 грн. В судовому засіданні представник позивача Лічман О.М. позовні вимоги з урахуванням уточнення позовних вимог підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 01.01.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення, відповідно до п.1.1 якого позивач передав, а відповідач прийняв у користування за плату на строк та на умовах, передбачених договором, житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.п.3.3, 3.4 договору, орендна плата сплачується орендарем наперед 7 числа кожного місяця. Орендна плата за кожен календарний місяць становить 7000,00 грн. Відповідно до п.3.6 Орендар щомісяця додатково сплачує або компенсує платежі за електроенергію, водокористування, газ згідно показників лічильників, а також за користування телефонною лінією та інтернетом згідно рахунків-фактур, наданих орендодавцем. Пунктом 3.7 договору визначено, що за порушення термінів здійснення платежів, передбачених договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Відповідно до п.10.6 договору оренди, сторони визнають, що у разі порушення п.3.2 - 3.6 договору оренди, орендодавець має право достроково розірвати цей договір оренди. У такому випадку орендодавець звільняється від обов`язку повідомляти орендаря про розірвання договору оренди і повідомляє його про припинення договору оренди за три дні. Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном, як передбачено ч. 1 ст. 762 ЦК України, з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ч.3 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату, до договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.3 ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, статтею 825 ЦК України визначено умови та порядок розірвання договору найму житла. Так, відповідно до ч.2 ст.825 ЦК України, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. За рішенням суду наймачеві може бути наданий строк не більше одного року для відновлення житла. Якщо протягом строку, визначеного судом, наймач не усуне допущених порушень, суд за повторним позовом наймодавця постановляє рішення про розірвання договору найму житла. На прохання наймача суд може відстрочити виконання рішення не більше ніж на один рік. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Частиною 1 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобов`язання за договором оренди належним чином не виконав, в зв`язку з чим має заборгованість зі сплати орендної плати. Вирішуючи питання про період заборгованості та загальний розмір заборгованості з орендної плати, суд враховує наступне. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за період з 07.03.2016 року по 07.06.2018 року з урахуванням сплачених відповідачем коштів. В той же час, під час судового розгляду як сторона позивача, так і сторона відповідача, а також допитані свідки, зазначили, що фактично дружиною позивача було припинено доступ родини відповідача до орендованого приміщення та відповідачем було звільнено житлове приміщення в кінці серпня 2016 року. Оскільки вказана обставина визнана сторонами, то вона доказуванню не підлягає. Відтак, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, починаючи з вересня 2016 року, оскільки фактично мало місце припинення умов договору за ініціативи сторони орендодавця. Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, суд вважає можливим стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за період з березня 2016 року по серпень 2016 року включно в розмірі 42 000,00 грн. Також, з урахуванням п.3.7 договору оренди та ст.625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за вказаний період в розмірі 2009,34 грн. та 3 % річних в розмірі 369,34 грн. відповідно до наданих представником позивача розрахунків, які відповідачем належним чином не спростовані. При цьому суд враховує і те, що відповідачем належним чином не спростовано доводи позивача про неналежність виконання відповідачем умов договору оренди. Так, суд звертає увагу на те, що відповідно до історії по картковому рахунку відповідача, ним здійснювались перекази на ім`я дружини позивача за період з січня 2016 року по березень 2016 року включно, але нерегулярно та не в повному обсязі. Що ж стосується посилань відповідача на переказ коштів дружині позивача в наступний час по момент припинення користування, то зазначені твердження не можуть бути враховані, оскільки історія по картковому рахунку не містить достатньо даних, які б дозволили б однозначно ідентифікувати отримувача цих коштів. Надані відповідачем копії квитанцій не можуть бути прийняті судом як належні докази, оскільки ці копії не засвідчені належним чином, їх оригіналів суду не надано, а також не надано підтверджень банку про здійснення цих платежів. Також, відсутні докази особистої сплати відповідачем коштів готівкою [PERSON] у липні 2016 року, на що посилається відповідач у доповненнях на відзив. Слід зауважити, що відповідач окрім сплати орендної плати мав здійснювати оплати згідно п.3.6 договору оренди. Однак, надані відповідачем документи про здійснення оплати не містять призначення платежів, відтак, неможливо достеменно розмежувати орендну плату та компенсацію за сплату комунальних послуг. Квитанцій же про самостійну сплату комунальних послуг відповідачем не надано. Таким чином, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами і факту виконання ним п.3.6 договору оренди щодо сплати або компенсації витрат за комунальні послуги за орендоване житло. Відтак, суд приймає до уваги розрахунок позивача, в якому кошти, сплачені відповідачем у січні - березні 2016 року, зараховані і як орендна плата, і як компенсація за комунальні послуги. Крім того, зазначений розрахунок відповідачем також належним чином не спростовано, а тому він приймається судом як достовірний. Що ж стосується посилань відповідача на те, що відсутні документи, які б підтверджували право власності позивача на передане в оренду житлове приміщення, технічну документацію щодо існування такого приміщення, то суд ці доводи до уваги не приймає, оскільки відповідачем вимоги про визнання договору оренди недійсним не висуваються, відтак, питання дослідження чинності чи нечинності договору виходить за межі наявних позовних вимог. Відповідачем не доведено і належним чином його припущення щодо того, що підписи на договорах оренди та актах приймання-передачі виконані невстановленою особою, оскільки з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи відповідач не звертався. Заперечуючи проти позову, відповідач вказав і на те, що первинно відносини оренди між ним та позивачем виникли на підставі договору оренду житлового приміщення від 07.11.2012 року, який діяв по 31.12.2015 року, дія якого була продовжена відповідно до п.10.7 договору з 07.11.2015 року по 06.11.2016 року і доказів того, що вказаний договір припинив свою дію, немає. Однак, ці твердження також не дають підстав для відмови у позові, оскільки, як вже зазначалось вище, чинність договору від 01.01.2016 року відповідачем у встановленому порядку не оспорювалась. Крім того, слід зауважити, що в разі укладення нового договору оренди попередній договір автоматично втратив силу. Інші доводи та заперечення відповідача також не доведені допустимими засобами доказування, а тому вони підстав для відмови в позові в цій частині не дають та висновків суду не спростовують. Що ж стосується вимог позивача про розірвання договору оренди від 01.01.2016 року, то суд не вбачає підстав для їх задоволення. Так, відповідно до п.10.1 договору, його дія визначена у період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року, а тому на даний час він припинив свою дію, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо продовження його дії. Розірвання ж договору, що припинив свою дію, чинним законодавством не передбачено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути суму судового збору на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial