Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 02.06.2015 року, уточнивши вимоги, востаннє 23.09.2015 року (а.с.41-43), просив суд: визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 44,6 кв.м.; визнати [PERSON] та дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування пред'явлених вимог вказав, що з відповідачем [PERSON] вони перебували в шлюбі, офіційно зареєстрованому 05.07.2003 року, від якого мають двох доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.05.2012 року шлюб між сторонами розірвано. В жовтні 2011 року [PERSON] разом з дітьми виїхала з квартири [ADDRESS], забравши належну їй частину спільно нажитого майна, спір про поділ якого між сторонами був відсутній. Незабаром вона одружилась з іншим чоловіком, від якого народила сина - [PERSON], котрого без відома та згоди позивача зареєструвала в квартирі [ADDRESS], де її місце проживання також значиться зареєстрованим. Оскільки зазначену квартиру він придбав за особисті кошти, виручені за продаж належної йому квартири, переданої у власність до укладення шлюбу з відповідачем, тому спірну квартиру вважає виключно його особистою приватною власністю, на яку [PERSON] жодних прав не має. За даних обставин позивач вважає, що реєстрацією свого місця проживання та дітей, у тому числі зареєстрованого без його відома сина відповідача від іншого шлюбу, остання порушує його майнові права як власника, змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв'язку з чим за захистом своїх інтересів позивач вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], кожен окремо, уточнені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з обставин, викладених в позові. Позивач зазначив, що відповідач дійсно не проживає разом з їх дітьми в квартирі [ADDRESS] з 2011 року, одружена з іншим чоловіком та має від нього сина. Оскільки наміру повертатись в квартиру вона не має, її особисті речі в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг вона не приймає, тому позивач вважає її такою, що втратила право користування житловим приміщенням разом з дітьми. Вказував, що квартира дійсно є його особистою власністю, оскільки була придбана ним хоч і в період перебування з відповідачем в шлюбі, проте у його власних інтересах та виключно за його особисті кошти, виручені за продаж подарованої йому ще в 1998 році квартири. На той момент позивач працював та навчався одночасно, відповідач не працювала, коштів на придбання квартири не давала. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що на момент придбання спірної квартири [ADDRESS] [PERSON] працювала та вносила й свої кошти, у тому числі декретні та ті, що давали її батьки, в рахунок придбання квартири, у зв'язку з чим спірне майно вважає спільною сумісною власністю подружжя. В момент оформлення нотаріусом правочину стосовно купівлі квартири, вона була присутня, сумнівності в угоді у неї не було, оскільки вона довіряла своєму чоловікові, а оформлюючи право власності на його ім'я не допускала, що тим самим обмежуються її права. Під час виселення з квартири у 2011 році відповідач забрала частину спільно нажитих речей, натомість питання про поділ квартири між сторонами не вирішувалось. Вважаючи, що [PERSON] також має на вказане майно права як співвласник, вона зареєструвала в житловому приміщенні місце проживання свого сина від другого шлюбу - [PERSON] Іншого житла у власності відповідач не має. Посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, який почав перебіг з моменту розірвання шлюбу - 17.05.2012 року, представник відповідача [PERSON] просив в задоволенні позову за даних підстав відмовити, про що подав відповідну заяву (а.с.113). Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради [PERSON] заперечувала проти задоволення позову в частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку малолітніх дітей, оскільки будучи зареєстрованими в житловому приміщенні батьків, за ними зберігається право користування таким приміщенням. Додатково вказала, що малолітній [PERSON] зареєстрований за місцем реєстрації його матері - [PERSON], проти чого під час проведення реєстрації позивач [PERSON] не заперечував. В частині вирішення позовних вимог стосовно визнання майна особистою приватною власністю покладалась на розсуд суду. Суд, враховуючи пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.07.2003 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.05.2012 року, набрало законної сили 28.05.2012 року (а.с.12). Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини визнані сторони та в розумінні ст. 61 ЦПК України окремого доказуванню не потребують. 24.12.2007 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] з оформленням договору купівлі-продажу серії ВКС № 336338, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою М.С., право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (а.с.9,10), власність - приватна, що підтверджується Витягом КП «Криворізьке БТІ» № 17400693 від 17.01.2008 року (а.с.8). Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. За приписами ст.ст.60-63,68 СК України, будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов'язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст.ст.57,58 СК України. Згідно з п.п.24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності. Таким чином, аналізом вказаних норм в їх сукупності суд приходить до висновку, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справах № 6-2641цс15 та №6-2696цс15. Пред'являючи позовні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], останній посилався на придбання майна в його особистих цілях за власні кошти. Дійсно, до укладення з відповідачем шлюбу, [PERSON] мав у власності квартиру [ADDRESS], належну йому на підставі договору дарування від 03.04.1998 року (а.с.11), яку він продав 24.12.2007 року та одночасно виручені за її продаж грошові кошти вніс в рахунок придбання квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Герасимової Л.С. за № 305/01-16 від 24.10.2014 року (а.с.13). Вказані обставини також не спростовували відповідач та її представник в ході судового розгляду. Дійсність надання відповідачем згоди на купівлю спірної квартири [PERSON] як її чоловіком підтверджується довідкою нотаріуса від 08.07.2015 року № 155/01-16 та копією заяви [PERSON], що також нею підтверджено (а.с.80,81). Натомість, заперечуючи проти задоволення вимог в цій частині, відповідач [PERSON] посилалася на те, що вона також вносила кошти в рахунок придбання квартири, як зароблені нею, так і кошти, надані їх сім'ї в якості матеріальної допомоги від її батьків. Зазначені доводи суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, які в свідчили про їх дійсність, доведеність та могли б слугувати правовою підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя як такого, що придбане за рахунок коштів з сімейного бюджету. Так, трудова діяльність [PERSON] на посаді консультанта ЗАТ «Догмат-Україна» дійсно має місце, що підтверджується довідкою з місця роботи від 17.01.2008 року (а.са.77), проте доказів в підтвердження тому, що [PERSON] мала дохід від такої діяльності на момент придбання квартири в грудні 2007 року, його розмір, а так само, чи вносила вона зароблені нею кошти в рахунок оплати вартості квартири, відповідачем в обґрунтування своїх заперечень не надано, а судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем обставин її участі у набутті спірного нерухомого майна та придбання його за спільні сумісні кошти. Доказів тому, що кошти, виручені за продаж належної позивачеві квартири, вносились в рахунок погашення заборгованості за кредитними зобов'язаннями позивача за споживчим кредитом, відповідачем також суду не надано, оскільки з наданої виписки за кредитним рахунком за період з 01.01.2007 року по 01.12.2008 року (а.с.99-100) слідує, що після здійснення продажу належної позивачеві квартири 24.12.2007 року, кредитні зобов'язання позивача не було виконано в повному обсязі, а на наявну на той момент заборгованість банк продовжував нараховувати штрафні санкції. В той же час, сам по собі факт проживання позивача з відповідачем та їх спільними дітьми в квартирі [ADDRESS], придбаній в шлюбі, передбачав лише можливість надання членам сім'ї позивача права користування належною йому квартирою, та не визначав при цьому виникнення у відповідача правомочностей як власника в їх сукупності щодо володіння та розпорядження спірним майном, про що зазначали безпосередньо сам позивач та його представник в ході судового розгляду, що суд розцінює також як свідчення придбання квартири позивачем перш за все в його інтересах за належні йому особисті кошти, у зв'язку з чим в даному випадку презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не діє. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25.11.2015 року у справі № 6-2333цс15 з цього приводу. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу ст.73 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Заяву відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про відмову у задоволенні позову через пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про визнання спірного житла особистою приватною власністю, суд вважає безпідставною, оскільки в ході судового розгляду не доведено обставин звернення позивача поза межами строку позовної давності. Оскільки позов пред'явлено з додержанням встановленого ст.257 ЦК України загального строку позовної давності, тому наслідки спливу позовної давності до вимоги про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] застосуванню не підлягають. Відлік відповідачем строку позовної давності з моменту розірвання між сторонами шлюбу на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.05.2012 року, суд вважає помилковим, оскільки для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб між якими розірвано, початок позовної давності обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності, що також визначено п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя». Обставини відсутності між сторонами спору відносно поділу квартири після розірвання шлюбу підтверджуються розпискою, складеною 01.09.2012 року [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON]) щодо поділу спільно нажитого майна, що також підтвердили сторони (а.с.17), в той час як фактично про порушення своїх майнових прав позивач дізнався в 2015 році, коли відповідач без його відома зареєструвала в житловому приміщенні місце проживання свого сина від другого шлюбу - [PERSON] Враховуючи встановлені обставини, у томі числі такі, що визнані сторонами, та наявний обсяг доказів в їх підтвердження, суд приходить до висновку про доведеність пред'явлених позивачем вимог про визнання його особистою приватною власністю квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання відповідача [PERSON] та малолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям їх з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного. Згідно довідки №231 КОМ ДІС «НОВА КОМ» від 13.05.2015 року (а.с.15), в належній [PERSON] квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], значаться зареєстрованими: [PERSON] - власник, [PERSON] - донька, [PERSON] - донька, [PERSON] та [PERSON] - інші. Як вказував позивач, що в ході судового розгляду визнано відповідачем, реєстрація місця проживання [PERSON], з якою [PERSON] на той момент перебував в зареєстрованому шлюбі, та спільних дітей сторін - [PERSON] та [PERSON] здійснювалася як членів його сім'ї. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членами його сім'ї, у зв'язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як встановлено в ході судового розгляду, що також підтверджується актом з місця проживання від 02.06.2015 року (а.с.14), відповідач [PERSON] та малолітні [PERSON], [PERSON] в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS], не проживають з жовтня 2011 року та по теперішній час, натомість фактично проживають за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] - чоловік відповідача та [PERSON] - сином відповідача та [PERSON] (а.с.16). Хоча і розірвання між сторонами шлюбу на втрату права користування житлом не впливає, проте обставина проживання [PERSON] окремо від [PERSON] з жовтня 2011 року в силу припинення між ними стосунків визнана останньою. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] в належному позивачеві житлі не проживає понад один рік, її особисті речі в квартирі відсутні, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а її реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи майнові права [PERSON], через що він вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, що негативно впливає на його матеріальний стан, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явлених позивачем вимог та необхідність їх задоволення в цій частині із визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Стосовно позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то суд вважає за необхідне в їх задоволенні в цій частині відмовити, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, а тому такі вимоги є необґрунтованими та передчасними. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, яка досягла 10 років - за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Судом встановлено, а сторонами визнано, що після припинення між сторонами шлюбних стосунків в 2011 році та розірвання шлюбу в 2012 році малолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишились проживати разом з матір'ю [PERSON], проти чого не заперечував позивач, спір про визначення місця проживання дітей між сторонами відсутній. Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча й діти мешкають окремо від батька [PERSON] - відповідача по справі, натомість будучи зареєстрованими з ним, не втрачають право користування належним йому житловим приміщенням до досягнення ними 14-річного віку - моменту виникнення у них права самостійно вирішувати з ким проживати з батьків, що також кореспондується з п.2.3 розділу ІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077 та забезпечувати гарантії захисту прав дітей на житло, визначеного ст.8 Закону України «Про охорону дитинства». За даних обставин суд не вбачає підстав для задоволення пред'явлених [PERSON] вимог щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням малолітніх [PERSON], [PERSON] зі зняттям їх з реєстраційного обліку, натомість позовні вимоги в частині, що стосуються малолітнього [PERSON], вважає за необхідне задовольнити, оскільки реєстрація його місця проживання [PERSON] в житловому приміщенні, належному позивачеві, по своїй суті є формальною та здійснювалась з допущенням порушень Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077 з огляду на відсутність згоди дійсного власника житла [PERSON] виключно на підставі заяви [PERSON], що мала лише права користування ним, яке суд визнав нею втратившим. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 654,40 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог (243,60 грн. за задоволення вимоги майнового характеру та 121,80 грн. - 50% задоволення вимоги немайнового характеру).

Outcome: partial