Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики від 11.10.2017. Згідно з п. 1.1. цього договору він позичив 350\~000,00 доларів США. За умовами п. 1.3 договору підписання цього договору позичальником та\~позикодавцем свідчить про факт передання позикодавцем та одержання цих грошей позичальником. Зі слів позивача, відповідач [PERSON] за цим строковим договором позики зобовязувалася повернути йому гроші до 11.10.2018, але після закінчення строку повернення коштів, відповідач категорично відмовляється від повернення позичених коштів. Таким чином, на переконання позивача, враховуючи той факт, що строк повернення коштів закінчився, відповідач [PERSON] порушує своє зобовязання, чим заподіює йому шкоду. Також позивач вказував, що зобовязання відповідача [PERSON] за договором позики були забезпечені договором поруки від 11.10.2017, укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON]. У відповідності до умов п. 2 договору поруки відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання перед позивачем відповідати по зобовязанням відповідача [PERSON], які виникають з умов договору позики повністю в розмірі 350\~000,00 доларів США. Як стверджує позивач, відповідач [PERSON] до цього часу також не повернула кошти в розмірі та у строк, передбачені договором поруки, чим порушила умови договору поруки та вимоги діючого законодавства. Позивач зазначав, що, оскільки за договором позики від 11.10.2017 відповідач [PERSON] позичила 350\~000,00 доларів США, то з урахування курсу НБУ станом на дату звернення з позовом, який становив 2780,81 гривень за 100 доларів США, гривневий еквівалент складає 9\~732 835,00 (дев'ять мільйонів сімсот тридцять дві тисячі вісімсот тридцять п'ять) грн. Посилаючись на викладене вище та законодавство, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 9\~732\~835,00 грн., а також сплачений ним судовий збір. У процесі розгляду справи було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою судді було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 27 грудня 2018 року. 27.12.2018 судом було прийнято визнання відповідачами позову, викладені у їх відзивах, та у звязку із цим вирішено ухвалити рішення суду по суті спору у підготовчому судовому засіданні. У підготовче судове засідання позивач не зявився, подав суду заява про слухання справи у його відсутність, позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не зявились, надіслали до суду свої відзиви, у яких позовні вимоги [PERSON] та обставини, на які він посилався в їх обґрунтування, визнали у повному обсязі та просили суд розглядати справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачами позову у порядку ч.\~3 ст. 200 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 11.10.2017 було укладено договір позики, копія якого міститься в матеріалах справи, а оригінал знаходиться у позивача і був предявлений суду для огляду у судовому засіданні. Згідно з п. 1.1 цього договору позивач позичив відповідачу [PERSON] 350\~000,00 доларів США. За умовами п. 1.3 договору позики підписання цього договору позичальником та\~позикодавцем свідчить про факт передання позикодавцем та одержання цих грошей позичальником. За вказаним договором позики відповідач [PERSON] зобовязувалася повернути позивачу позичені гроші до 11.10.2018. З наявної у матеріалах справи копії вимоги 16.10.2018 позивач вручив відповідачу [PERSON] вимогу про повернення йому позичених згідно з договором позики від 11.10.2017 коштів у розмірі 350\~000 доларів США до 01.11.2018. На час розгляду справи доказів повернення позивачу відповідачем [PERSON] зазначених коштів суду не було надано, натомість відповідач у своєму відзиві визнала той факт, що ці кошти нею не були повернуті позивачу. Також 11.10.2017 з метою забезпечення зобовязання відповідача [PERSON] за договором позики від 11.10.2017 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, копія якого, знову ж таки, міститься в матеріалах справи, а оригінал знаходиться у позивача і був предявлений суду для огляду у судовому засіданні. У відповідності до умов п. 2 договору поруки відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання перед позивачем відповідати по зобовязанням відповідача [PERSON], які виникають з умов договору позики повністю в розмірі 350\~000,00 доларів США. З наявної у матеріалах справи копії вимоги 16.10.2018 позивач вручив відповідачу [PERSON] вимогу про повернення йому з огляду на договір поруки від 11.10.2017 позичених згідно з договором позики від 11.10.2017 коштів у розмірі 350\~000 доларів США до 01.11.2018. На час розгляду справи доказів повернення позивачу відповідачем [PERSON] зазначених коштів суду не було надано, натомість відповідач у своєму відзиві визнала той факт, що ці кошти нею не були повернуті позивачу. Станом на час розгляду даної справи 350\~000,00 доларів США з урахування курсу НБУ становить 9\~543\~800,00 грн. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)\~визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Частиною 1 статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. У відповідності до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Договір позики від 11.10.2017 про взяття в борг у позивача грошових коштів у розмірі 350\~000 доларів США підтверджує не лише факт укладання між позивачем та відповідачем [PERSON] договору позики грошових коштів на строк до 11.10.2018, а й факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики. Оскільки на даний час відповідач [PERSON] не повернула позивачу позичені нею кошти, є всі підстави стягнути з нею грошові кошти у розмірі 350\~000 доларів США, що станом на дату стягнення цих коштів 27.12.2018 за офіційним курсом НБУ становить 9\~543\~800,00 грн. Так як відповідач [PERSON] не повернула позивачу позичені кошти, то відповідно до договору поруки від 11.10.2017 та вимог вище згаданого законодавства ці кошти зобовязана повернути позивачу також і відповідач [PERSON], як поручитель. А отже, суд приходить до висновку про необхідність солідарно стягнути з відповідачів, як з боржника та поручителя, на користь позивача 9\~543\~800,00 грн., а в решті позовних вимог відмовити, оскільки позивач заявив більшу суму в гривневому еквіваленті. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Задовольняючи частково вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст.\~141 ЦПК України також стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 8\~810,00 грн. в рівних частинах з кожного, який позивач сплатив і це підтверджується наявною у справі квитанцією. При цьому суд не зменшує його з огляду на часткове задоволення позовних вимог, оскільки 1% від стягнутої судом суми є більшим від сплаченої позивачем суми судового збору. Враховуючи наведені обставини,

Outcome: partial