Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати останніх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком №153, розташованим по вулиці Леніна у селі Мошорине Знамянського району Кіровоградської області. Вимоги обґрунтував тим, що має у власності житловий будинок, який розташований по вулиці Леніна, 153 у селі Мошорине Знамянського району Кіровоградської області. У 2001 році у вказаному будинку зареєстрував свою дружину [PERSON], а у 2013 році її дочку [PERSON] Проте, відповідачі у його помешканні проживали лише декілька тижнів, а потім забрали свої речі та поїхали до міста Кіровоград на постійне місце проживання. З того часу у його будинку вони не зявляються, але знятися з реєстраційного обліку за власним бажанням не бажають, хоч він їх про це неодноразово просив. На даний час він має намір продати вказане нерухоме майно, однак реєстрація в ньому відповідачів є перешкодою для реалізації ним такого права. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі до суду не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином у розумінні положення ч.9 ст.74 ЦПК України, що підтверджується оголошенням розміщеним у газеті «Народне слово» від 18 лютого 2016 року. Про причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачами доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 17 жовтня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №208, є власником житлового будинку №153, розташованого по вулиці Леніна в селі Мошорине Знамянського району Кіровоградської області (а.с. 6). Згідно з довідкою Мошоринської сільської ради від 23 жовтня 2015 року, за адресою: вулиця Леніна, 153 в селі Мошорине Знамянського району Кіровоградської області зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. [PERSON] та [PERSON] за вказною адресою не проживають з 2008 року. Про реєстрацію відповідачів за адресою вулиця Леніна, 153 в селі Мошорине також свідчать довідки Знамянського РС УДМС Укрїни в Кіровоградській області (а.с 21, 22). З актів обстеження проживання від 18 серпня 2015 року, 30 вересня 2015 року та 24 листопада 2015 року вбачається, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають з 2008 року (а.с. 8,9,11). Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачам у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] втратили право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: село Мошорине Знамянського району Кіровоградскьої області, вулиця Леніна, 153, внаслідок їх відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,\~ ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved