Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача індексу інфляції в сумі 3 245 грн. та трьох процентів річних в розмірі 1 100 грн., посилаючись на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 р. з відповідача на користь позивача стягнуто суму в розмірі 55 000 грн. На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. На даний час рішення суду не виконане, борг відповідачем не повернено. На підставі зазначеного просить стягнути з відповідача заборгованість у зв'язку з невиконанням рішення суду з урахуванням індексу інфляції за час прострочення виконання рішення суду та трьох процентів річних. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 04.02.2016 р. рішенням Деснянського районного суду м. Києва стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором послуги в розмірі 45 000 грн. та 10 000 грн. - пені. Зазначене рішення суду набрало законної сили 02.06.2016 р. На підставі вище зазначеного рішення, 19.07.2016 р. Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-754/16576/15-ц. 27.07.2016 р. з виконання вказаного виконавчого листа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Судом встановлено, що рішення суду відповідачем не виконується. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦПК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов'язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання У відповідності до п. 17 Постанови №5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК з дня, якого рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили, до дня її повернення. Підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов'язання. Оскільки відповідач до сьогодні ігнорує зобов'язання за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 р., грошові зобов'язання, які виникли з договору про надання послуги від 11.09.2014 залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних. В той же час, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на застосування норм ст. 625 ЦК України до пені, яка стягнута рішенням суду, оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності та на суму неустойки не нараховуються суми, які стягуються відповідно до ст. 625 ЦК. Крім того, вказана норма передбачає відповідальність саме за невиконання зобов'язань, в той час як рішення суду не є зобов'язанням в розумінні норм цивільного законодавства. Виходячи з вище наведеного, суд приходить до висновку, що розрахунок суми заборгованості з урахуванням індекс інфляції та 3 % річних має бути здійснений на суму боргу за договором про надання послуг в сумі 45 000 грн. З огляду на викладене вимоги про стягнення з відповідача суми індексу інфляції та 3 % річних підлягають до задоволення в розмірі 2 655 грн. та 900 грн. відповідно. На підставі ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з звільненням позивача від сплати судового збору, стягненню з відповідача на користь держави підлягають судові витрати по справі.

Outcome: partial