Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому уточнивши свої вимоги просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 190243,81 грн. трьох відсотків річних та інфляційних витрат. В обґрунтування зазначає, що 29.03.2016 року [PERSON] позичив [PERSON] 50000,00 доларів США. На момент подання позову до суду відповідач борг не повернув. 19.03.2009 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 385 000,00 грн. - суму основного боргу та 34488,00 - три відсотки річних станом на 01.02.2009 року, 81,00 грн. - судових витрат. Позивач зазначає, що оскільки зобов`язання відповідачем не виконано він праві в порядку ст. 625 ЦК України вимагати стягнення з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суму, що за останніх три роки невиконання зобов`язання відповідно до поданого уточненого розрахунку становить: 155593,81 гр. - інфляційних втрати та 34650,00 грн. - 3% річних. Просить позов задоволити. 14.03.2019 року провадження у справі відкрито. 07.06.2019 року частково задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору. 25.06.2019 року в задоволенні клопотання про забезпечення позову - відмовлено. 25.06.2019 року зупинено провадження у справі. 03.09.2020 року ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі скасовано апеляційним судом. 18.11.2020 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки на даний час на виконанні відсутні будь-які виконавчі документи про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] , а отже і відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості. Зазначає, що судовими рішеннями у справі № 2-461/09, які набрали законної сили, відмовлено стягувачу у видачі дубліката виконавчого документа, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України. 22.02.2021 року прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог. 14.04.2021 року справу призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивач в судове зсідання не з`явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Просить позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Позов заперечив, просить у задоволенні такого відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Відповідно джо ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України). Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - І за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертоюстатгі 10 ЦПК України. Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27.01.2011 року Шевченківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист у справі № 2-461-2009 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.03.2009, згідно якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг у сумі 385 000,00 грн., 3488 грн. відсотків річних та 81 грн. судових витрат. 15.03.2011 державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Львова виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 25064968. 30.06.2011 року постановою державного виконавця ВП № 25064968 закінчено, а матеріали виконавчого провадження № 25064968 передано в Личаківський ВДВС м. Львова. Крім цього, судом встановлено, що виконавче провадження № 25064968 було на виконанні і у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області. 23.06.2014 державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області виніс постанову про прийняття виконавчого документу до виконання. 17.12.2014 державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області прийняв постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Таким чином, виконавче провадження № 25064968 перебувало на виконанні Шевченківського ВДВС м. Львова, Личаківського ВДВС м. Львова, відділі примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області. При цьому, постанова від 17.12.2014 є чинною та стягувачем не оскаржувалася. Як вбачається з листів відділу примусового виконання рішень ГТУЮ у Львівській області від 28.03.2018 та листа Шевченківського ВДВС виконавчі провадження з виконання виконавчого листа Шевченківський районний суд м. Львова № 2-461-2009 від 27.01.2011, знищені (т. 3 а.с. 79, 88). Таким чином, враховуючи факт повернення 17.12.2014 виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» та можливість пред`явлення такого до виконання не пізніше 17.12.2015 (один рік), строк пред`явлення до виконання виконавчого документа сплив на час набрання чинності ЗУ «Про виконавче провадження» №1404-VIII, тому до примусового виконання виконавчого листа у даній справі необхідно застосовувати річний строк. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). З врахуванням наведеного, сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Також, ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників. Відмовляючи у задоволенні позову суд враховує не лише право стягувача, а й права боржника, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у даному випадку правомірно протягом кількох років міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку [PERSON] у зв`язку із спливом часового проміжку наданого законом для пред`явлення виконавчого листа про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] , до сплати основного боргу, очевидним для суду є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. Таким чином, судом встановлено, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та суму на яку збільшилась сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 31.01.2016 року по 31.01.2019 року є безпідставними, оскільки у зазначений позивачем період визначений законом строк для виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.03.2009 року закінчився. Таким чином, вимоги позивача за період 31.01.2016 року по 31.01.2019 року, на переконання суду не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у представлених суду доказах, оскільки позивачем без об`єктивних на те причин не було вчинено дії спрямованих на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.03.2009 в справі №2-161/2009 у надані для цього законом строки. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed