Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дійсним заповіт, складений 05 грудня 2014 року [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області; визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 11,86 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Новоазовського району Донецької області, в порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтований тим, що 07 вересня 2015 року померла [PERSON], яка є бабусею позивача. На момент смерті вона мешкала в с. Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області. У звязку з її смертю відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 11,86 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Новоазовського району Донецької області, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.11.2005 року № ЯА 991890. Під час життя [PERSON] 05 грудня 2014 року зробила заповіт, посвідчений секретарем Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, зареєстрований в книзі реєстрів нотаріальних дій за номером 74, в якому заповіла [PERSON] своє майно. Однак, у звязку з початком антитерористичної операції контроль на території с. Рози Люксембург органами державної влади України постійно змінювався. Тому, направлений поштовим звязком примірник заповіту для його державної реєстрації в спадковому реєстрі був втрачений. На даний час с. Рози Люксембург входить до переліку населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З метою оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори, але 02 квітня 2016 року отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, через те, що заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі. Позивач вказує, що відповідно до змісту діючого законодавства такий заповіт не може вважатися недійсним, оскільки він посвідчений уповноваженою особою і відповідав волі спадкодавця. На відсутність реєстрації заповіту вплинули обєктивні причини. Позивачу достовірно відомо про відсутність інших спадкоємців за законом перших трьох черг, але невідомо про можливих спадкоємців наступних черг, тому просить визнати заповіт дійсним і визнати за ним право власності на спадкове майно. Ухвалою судді від 16 червня 2017 року відкрито провадження у справі, на підставі ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14. В судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали, з викладених у ньому підстав, додатково пояснили, що позивач особисто звертався для реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі, але йому було відмовлено через те, що існує інший порядок реєстрації заповіту. Відповідач [PERSON] сільська рада Новоазовського району Донецької області в судове засідання уповноваженого представника не направила, судові повістки неодноразово направлялись на адресу місцезнаходження юридичної особи, але були повернуті підприємством поштового звязку через зупинення приймання до пересилання поштових відправлень на непідконтрольну територію. Оголошення про виклик відповідача до суду було розміщено на офіційному сайті суду. З метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя та з урахуванням розумних строків розгляду справи, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача суд на місці ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача і за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Під час розгляду справи судом встановлено, що 07 вересня 2015 року померла [PERSON] в м. Новоазовськ Донецької області, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 14.09.2015 року І-НО 920551. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 11,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території с. Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області, і належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.11.2005 року. До матеріалів справи позивачем надано копію заповіту, в якому зазначено, що він складений 05 грудня 2014 року в с. Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області, посвідчений секретарем Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області [PERSON] та зареєстровано в книзі реєстрів нотаріальних дій за № 74, відповідно до якого [PERSON] заповіла належну їй земельну ділянку площею 11,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON]. Згідно з витребуваними судом копіями матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON], [PERSON] прийняв спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори 15.09.2015 року, відомості про інших спадкоємців відсутні. Батько позивача [PERSON] помер 08 жовтня 2014 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 09.10.2014 року І-НО799205. Згідно з Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 15.09.2015 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, зареєстровано відомості про заповіти [PERSON], посвідчені [PERSON] сільською радою Новоазовського району Донецької області 26 вересня 2003 року та 10 грудня 2013 року. Відомостей про заповіт від 05 грудня 2014 року спадковий реєстр не містить. Постановою нотаріуса від 02 квітня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт не був належним чином зареєстрований, як того вимагає п. 1.7 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1810/5 від 07.07.2011 року, п. 8 гл. 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року. Листом від 03.11.2016 року № 4451/01-09 ДП «Національна інформаційні системи» позивачу відмовлено у реєстрації наданого ним заповіту, оскільки інформація для внесення до спадкового реєстру повинна подаватись посадовими особами органів місцевого самоврядування у встановленому порядку. Аналізуючи підстави заявленого позову і характер спірних правовідносин суд керується наступним. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1251 ЦК України визначено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, серед яких, зокрема вказано, що\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252\~цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в\~порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. На виконання вказаного положення закону, наказом Міністерства юстиції України № 1810/5 від 07.07.2011 року, затверджено положення «Про спадковий реєстр», яке встановлює порядок ведення й користування Спадковим реєстром, внесення до нього відомостей про заповіти та спадкові договори, посвідчені в Україні, а за бажанням заповідача - посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) і зареєстровані в іноземних державах згідно з Конвенцією про запровадження системи реєстрації заповітів, про заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину, а також надання інформації з нього. Пунктом 1.7 вказаного Положення передбачено, що відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими та службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат», спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру. Відповідно до п. 5.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Статтею 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Як розяснено в пункті 14 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що наданий позивачем заповіт, який не зареєстрований у Спадковому реєстрі складений з порушенням вимог щодо його форми і в силу ст. 1257 ЦК України є нікчемним. Нікчемний правочин може бути визнаний дійсним лише у випадках, прямо передбачених законом, але такого випадку щодо визнання дійсним заповіту, Цивільний кодекс України не містить. Це пояснюється особливою охороною з боку держави відносин спадкування і дійсного волевиявлення особи, яка мала намір розпорядитись своїм майном на випадок смерті, від будь-якого не передбаченого законом втручання або маніпулювання заповітом. Крім того, позивачем не було доведено причин відсутності державної реєстрації заповіту, а також не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що вказаний заповіт дійсно посвідчувався уповноваженою посадовою особою [PERSON] сільської ради у встановленому порядку, і що там зберігається його примірник. Суд враховує доводи позивача, що територія, на якій був складений заповіт зараз не контролюється державною владою і відсутність державної реєстрації заповіту не залежить від волі позивача, проте при вирішенні справи суд в силу ст. 19 Конституції України керується вимогами чинного законодавства. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 1257 ЦК України, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом за правом представлення, то він має право на прийняття і оформлення спадщини в загальному порядку. У звязку з відсутністю підстав для визнання заповіту дійсним, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed