Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та скасувати її реєстрацію місця проживання за цією адресою, шляхом зняття її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] . В домоволодінні, крім позивача, з 29.11.2010 зареєстрована відповідач [PERSON] . Відповідач з 2011 року за адресою реєстрації не проживає. Факт не проживання відповідача підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації. Відповідач комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у побуті. Факт реєстрації відповідача у домоволодінні позивача створює для останнього труднощі при оформленні субсидії. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку, але відповідач відмовила. Позивач жодних договорів щодо користування житлом з відповідачем не укладав, перешкод у користуванні житлом не чинив, особистих речей та майна відповідача в будинку немає. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 24.06.2021, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить слухати справу без його участі проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, належним чином повідомлена про дату час та місце розгляд справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Зі згоди позивача, наданої у клопотанні, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно договору дарування квартири від 29.05.2017 отримав у власність квартиру [ADDRESS] . Відомості про речове право на зазначене нерухоме майно внесено до державного реєстру речових прав, що підтверджується копією витягу №88292628 від 29.05.2017. Згідно копії будинкової книги в квартирі зареєстровані [PERSON] з 22.10.1998 та [PERSON] з 23.11.2010. Відповідно довідки, виданої Кегичівською селищною радою Харківської області від 27.04.2021, [PERSON] проживає в [ADDRESS] та має склад сім`ї до якого входить дружина [PERSON] . Відповідно до акту обстеження домоволодіння [PERSON] за адресою [ADDRESS] від 11 травня 2021, складеного комісією Кегичівської селищної ради, [PERSON] в зазначеному домоволодінні не проживає з 2011 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 27.06.2019. Отже в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] будучи зареєстрованою в домоволодінні позивача, фактично в ньому з 2011 року не проживає, її особистих речей в будинку немає, фактично проживає за іншою адресою, проте до цього часу за місцем реєстрації добровільно не знялась. Всі обов`язки пов`язані з утриманням будинку виконує позивач по справі. Позивач, як власник будинку, жодних договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладав та відповідних обов`язків перед нею не має. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинен сплачувати з вини відповідача, тощо. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталась, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі немає. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 156 ЖК України , члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 71 ЖК УРСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи відповідач по справі перестала бути членом сім`ї власника домоволодіння, звільнила житлове приміщення з власної волі, з 2011 року не проживає в ньому, не несе витрат по його утриманню, договір найму квартири з нею не укладався, при цьому в добровільному порядку не знялась з реєстрації. Відповідач вибула на інше місце проживання, не проживає в квартирі 10 років, отже вона втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено факт непроживання відповідача в її квартирі понад рік. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. Про розподіл судових витрат позивачем не заявлено.

Outcome: approved