Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між ним та відповідачами, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за ним право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А) загальною площею 21,1 м. кв., житловою площею 13,5 м. кв. з прибудовою (літ. а), господарськими будівлями - сараєм (літ. Б), вбиральнею (літ. В), огорожею №1, розташований на земельній ділянці площею 1093 м2 по [ADDRESS], який раніше на праві приватної власності в рівних частках належав відповідачам, стверджуючи, що 15.03.2014 року він уклав з відповідачами угоду купівлі-продажу цілого житлового будинку, згідно якої сплатив відповідачам гроші у сумі 2000 грн., про що складена відповідна розписка, а відповідачі передали йому правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, пообіцяли з'явитися до нотаріальної контори для оформлення угоди купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідачі до нотаріальної контори не з'являються, крім того, оформити належним чином угоду неможливо і по причині того, що у відповідачів відсутній державний акт на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду з позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Відповідачі до судового засідання не з'явилися, але надіслали на адресу суду заяви, в яких позов визнали в повному обсязі, підтвердили викладені в позові обставини, в тому числі і те, що наміру оформити угоду належним чином у нотаріуса не мають, просять справу розглянути за їх відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 05.08.1975 року, виданого Балтською міською радою на підставі рішення виконкому Балтської міської ради від 24.07.1975 року №260, належала ? частина житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 1093 м2 по [ADDRESS], а відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно рішення Балтської міської ради від 24.07.1975 року №260 належала інша ? частина вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу цілого вище вказаного житлового будинку від 15.03.2014 року, згідно якого відповідачі продали, а позивач придбав цілий вище вказаний житловий будинок за 2000 грн. і по акту прийому-передачі від 15.03.2014 року відповідачі передали, а позивач прийняв житловий будинок з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачами, вони отримали від позивача вище вказану суму грошей і взяли на себе зобов'язання оформити угоду належним чином у нотаріальній конторі. Згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом з'ясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, про що повідомили в клопотаннях про розгляд справи без їх присутності, де вказали, що наміру з'явитися до нотаріальної контори для посвідчення договору у них немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідачі ухилилися від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 15.03.2014 року між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобов'язаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинен був бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що його право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved