Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив на підставі ст.56 Конституції України, Постанови Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року, ст.23 ч.1 і ч.2 п.2, ст.1173 і ст.1174 Цивільного Кодексу України, ст.25 Закону України «Про звернення громадян» завдану незаконними діями Новомосковським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області моральну шкоду, відшкодувати у розмірі 2350 грн. на користь [PERSON] згідно ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» за рахунок держави; відповідно підпункту 1 пункту 9 розділу VI Прикінцеві і перехідні положення Бюджетного Кодексу України та п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 здійснити відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 2350 грн. за рахунок коштів державного бюджету в особі Управління державної казначейської служби України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем проігноровано рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року, Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року, яким позовні вимоги позивача задоволено, визнано неправомірними дії відповідача, зобов`язано Відділ ДВС Новомосковського МРУЮ відшкодувати позивачу виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій, моральну шкоду у розмірі 250,00 грн. Станом на день звернення з позовом допущено невиконання трьох постанов суду з не відшкодуванням завданої шкоди, тричі невиконана ст.14 ЦК України, що є підставою для відповідальності, встановленої законом; допущено невиконання прямих обов'язків, визначених ст.7 Закону України «Про державну виконавчу службу»; проявлена зневага до звернень позивача і двічі порушено ст.20 Закону України «Про звернення громадян» в частині ненадання відповідей на звернення позивача. Звернувшись до відповідача із заявою про відшкодування завданої [PERSON] матеріальної шкоди, відповідач не виконав постанову суду, не надав відповідь на заяву від 23 квітня 2015 року. Після отримання заяви позивача, двічі при відвідуванні ВДВС з питанням про причини відсутності відповіді на заяву, держвиконавець продовжував запевняти позивача, що відповідь буде надана пізніше. Постанову апеляційного суду від 03 листопада 2015 року про відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди начальник ВДВС також проігнорував, постанову не виконав і також не надав відповідь позивачу на заяву від 24 листопада 2015 року з вимогою виконати постанову суду. При звернені позивача до ВДВС державний виконавець Резніченко А.О. відповів, що відповідь буде надана пізніше і що постанова від 03 листопада 2015 року оскаржується. Після трьох місяців очікування і через не отримання постанови суду касаційної інстанції, позивач 05 лютого 2016 року звернулася до окружного адміністративного суду із запитом щодо оскарження постанови апеляційного суду від 03 листопада 2015 року, на що отримала відповідь про не оскарження постанови. Зазначає, що державний виконавець свідомо ввів в оману позивача і затягнув строки оскарження позивачем протиправних дій відповідача в суді. З-за відсутності відповіді на заяви від 23 квітня 2015 року та 24 листопада 2015 року позивачу невідомо, коли, яким чином відповідач виконає постанови суду та відшкодує завдану шкоду, що завдає шкоди позивачу, оскільки зростають матеріальні збитки, які відбуваються за рахунок пенсії позивача. З-за бездіяльності начальника ВДВС у позивача погіршилось матеріальне становище, на підготовку документів по оскарженню неправомірних дій відповідача при захисті своїх прав з урахуванням важкості для пенсіонерки самостійної підготовки документів, багаторазових звернень за допомогою до юристів для оформлення даної позовної заяви та для оформлення оскаржень в судах, які відбувалися раніше, позивач в цілому має матеріальні збитки по судовим витратам в розмірі 1870 грн. та плюс 304 грн., не відшкодованої матеріальної і моральної шкоди, визначеної постановами суду. Крім того 22 січня 2016 року після дзвінка в квартиру позивача, незнайома особа вручила останній записку з вказаною в ній явкою на цей день до відділу ДВС за годину до призначеного часу, яка є анонімною по відношенню до начальника відділу і канцелярії. На вимогу позивача показати посвідчення, представитися та повідомити де вона працює та яку займає посаду, надати оригінал екземпляра записки для відмітки дати отримання не відповіла, вказуючи, що все визначено в записці. Вказує, що означена анонімна записка в дійсності не є офіційним викликом, в ній відсутні: дата її написання, підпис начальника відділу, номер і дата її реєстрації. Записка надрукована не на бланку та не містить печатки органу, не вказано чому і на підставі якого нормативного документу потрібна явка позивача до відділу. Позивач вважає, що виконуючи такі дії відповідач мав на увазі спробу для виправдання перед ГУ юстиції в Дніпропетровській області і перед розглядом поданої позивачем позовної заяви до міськрайонного суду, та перекласти свою вину на позивача з поясненнями, що позовні вимоги виникли із-за її неявки до ВДВС. При відвідуванні ВДВС 03 червня 2014 року з претензією чому відсутня відповідь на заяву від 12 лютого 2014 року і не виконується Закон України «Про звернення громадян» згідно з резолюції в.о. начальника відділу [PERSON] заява позивача надана на розгляд державному виконавцю Давиденко Я.М. В 10-ти денний термін заява не розглянута. Постанова начальника відділу про задоволення чи відмову заявлених вимог в 10-ти денний термін як вимагає закон не надана, яка могла б бути оскаржена позивачем в 10-ти денний термін. Надати відповідь доручено [PERSON], на яку була подана заява, вона відповіла, що не буде направляти відповідь поштою ви її отримаєте на руки сьогодні. На дату 13 лютого 2014 року отримання заяви в.о. начальника відділу була [PERSON] В присутності позивача державний виконавець 03 червня 2014 року друкувала відповідь на заяву, двічі з текстом для правки зверталася до [PERSON] і відповідь підписав не начальник відділу, а заступник начальника [PERSON], але як в.о. начальника. Відповідь надано позивачу особисто з зареєстрованою датою 27 лютого 2014 року, а не датою її оформлення 03 червня 2014 року, при вручені позивачем проставлено дату отримання 03 червня 2014 року. При звернені до начальника відділу про факт фальшування дати та з вимогою надати доступ до журналу реєстрації вихідної кореспонденції для доказу фальсифікації, позивачу відмовлено. На вимогу позивача через рішення Новомосковського міськрайонного суду, копія виписки з журналу відповідач надав до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Зазначив, що через ненадання відповіді відповідачем на звернення позивача та юридичну необізнаність останньої, позивач протягом тривалого часу, вважаючи встановленим факт протиправності дій відповідача за рішеннями суду та обов`язок відповідача виконати самостійно рішення суду, не була ознайомлена із діючим порядком виконання рішення суду. Пояснив, що представник відповідача вводить суд в оману щодо обставин справи, не надає доказів на підтвердження обставин, на які посилається відповідач в обґрунтування відсутності факту своєї протиправної бездіяльності, перекладає обов`язок щодо доведення доказами обставин справи на позивача, невірно визначає норми законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Вказав на те, що матеріалами справи документально підтверджені факти порушених прав позивача з-за ігнорування державними виконавцями ВДВС вимог ст.7 ЗУ «Про державну виконавчу службу», які не виконали свої прямі службові обовязки по забезпеченню прав громадян, двічі порушили вимоги ст.20 Закону України «Про звернення громадян», не надавши до дати розгляду справи в суді відповіді на звернення позивача від 23 квітня 2015 року та від 24 листопада 2015 року. Також, при відвідуванні тричі ВДВС з питанням, чому не надані відповіді у зазначений термін, позивачем отримувались запевнення, що відповіді будуть надані пізніше. Затягування строку, а потім не надання відповідей вчинялось, щоб був пропущений строк на оскарження протиправних дій, чим порушено ст.55 Конституції України. Також, при задоволенні вимог позивача адміністративним судом та не виконанні їх відповідачем, при ненаданні 2-х відповідей позивач відчувала беззахисність і безправність перед ВДВС, чим відповідачем спричинено моральний тиск і що призвело до погіршення матеріального становища позивача через відсутність можливості своєчасно отримати кошти визначені судами. Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви. Вказав на те, що позивачем не підтверджено належними доказами факт спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем. Зазначив, що на примусовому виконанні у відділі перебувало рішення № 1920, видане 29 липня 2013 року посадовою особою УПФУ в м. Новомосковськ та Новомосковському районі, вчинене в порядку Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», згідно якого необхідно стягнути з [PERSON] на користь УПФУ в м. Новомосковськ та Новомосковському районі пені та штрафних санкцій в розмірі 393,05 грн. Зазначене виконавче провадження закінчено у звязку з повним фактичним виконанням в порядку п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Кошти, стягнуті з боржника, було зараховано на рахунок, зазначений у виконавчому документі. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що боржниця є пенсіонером за віком та отримує пенсію в УПФУ в м. Новомосковськ та Новомосковському районі. Тому, державним виконавцем було направлено постанови про звернення стягнення на доходи боржника в порядку ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи факт відсутності заяв з боку позивача щодо відкладення провадження виконавчих дій на підставі ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з несвоєчасним отриманням останнім постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій відповідно до статей 28, 44 Закону України «Про виконавче провадження». Не погодившись з проведеними виконавчими діями, [PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ВДВС Новомосковського МРУЮ, в якому просила скасувати постанову ВП № 40021772 від 03 жовтня і 29 листопада 2013 року, просила зобовязати УПФУ в м. Новомосковськ та Новомосковському районі повернути стягнуті в незаконний спосіб з пенсії суми в січні і лютому 2014 року в розмірі 393,05 грн. та суми на виконавче провадження 14,91 грн. і виконавчого збору 39,30 грн., просила стягнути моральну шкоду в розмірі 250,00 грн. 03 жовтня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову, якою в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. 18 червня 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України скасовано постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року, справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано постанову ВДВС Новомосковського МРУЮ від 29 листопада 2013 року про звернення стягнення на доходи боржника у виконавчому провадженні № 40021772 протиправною; зобовязано ВДВС Новомосковського МРУЮ відшкодувати [PERSON] виконавчий збір у розмірі 39,30 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 14,91 грн. Не погодившись з постановою суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову у частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти рішення про відшкодування 250 грн. моральної шкоди. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року в частині відмовлених позовних вимог; стягнуто з ВДВС Новомосковського МРУЮ на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 250 грн. Відділом державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції 27 листопада 2015 року подано касаційну скаргу на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року до Вищого адміністративного суду України. 25 грудня 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі № К/800/51168/15 касаційну скаргу повернуто ВДВС Новомосковського МРУЮ з підстав несплати судового збору. ВДВС не заперечує проти повернення [PERSON] стягнутих з її пенсії сум боргу 393,05 грн., виконавчого збору 39,30 грн. та витрат на проведення виконавчих дій 14,91 грн. та моральної шкоди 250,00 грн. у встановлений чинним законодавством спосіб. Однак, для стягнення сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій діючим законодавством встановлена процедура, в якій особою, на користь якої ухвалено (постановлено) рішення про стягнення вищевказаних коштів, повинна звернутись до відповідного суду із заявою про отримання оригіналу виконавчого документа, який в подальшому предявити до виконання, як передбачено чинним законодавством. Про процедуру виконання судових рішень позивачу розяснено у відповіді Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Вказує, що жодним судом не доведено факт неправомірних дій, вчинених ВДВС Новомосковського МРУЮ, а лише визнано бездіяльність державного виконавця в частині не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією. Зазначає, що відповідачем не підтверджено, як факт завдання відповідачем моральної шкоди, так і її розмір. Крім того, обставини, які спричинили моральну шкоду позивачу були предметом судового розгляду у справі № 804/9758/15 і враховані під час ухвалення судом постанови в означеній справі. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступного. Судом встановлено, що у лютому 2014 року [PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ВДВС Новомосковського МРУЮ, в якому просила скасувати постанову ВП № 40021772 від 03 жовтня і 29 листопада 2013 року, зобовязати УПФУ в м. Новомосковськ та Новомосковському районі повернути стягнуті в незаконний спосіб з пенсії суми в січні і лютому 2014 року в розмір 393,05 грн. та суми на виконавче провадження 14,91 грн. і виконавчого збору 39,30 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 250,00 грн. 03 жовтня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову, якою в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. 23 квітня 2015 року позивачем подано до Начальника ВДВС Новомосковського МРУЮ заяву про відшкодування протиправно стягнутих коштів з пенсії по вині відділу, у відповідності до якої позивач просила відшкодувати на користь [PERSON] вказані в постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року грошові кошти та про дату відшкодування повідомити позивача письмово. 18 червня 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України скасовано постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року, справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано постанову ВДВС Новомосковського МРУЮ від 29 листопада 2013 року про звернення стягнення на доходи боржника у виконавчому провадженні № 40021772 протиправною; зобовязано ВДВС Новомосковського МРУЮ відшкодувати [PERSON] виконавчий збір у розмірі 39,30 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 14,91 грн. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року в частині відмовлених позовних вимог; стягнуто з ВДВС Новомосковського МРУЮ на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 250 грн. 24 листопада 2015 року представником позивача подано до Начальника ВДВС Новомосковського МРУЮ заяву про невиконання постанов окружного і апеляційного судів по сплаті моральної шкоди і повернення протиправно стягнутих з пенсії сум виконавчого збору та на виконавче провадження, у відповідності до якої позивач просила сплатити [PERSON] суми нанесеної матеріальної і моральної шкоди відповідно вимогам постанов суду від 17 серпня 2015 року та від 03 листопада 2015 року, про дату відшкодування повідомити позивача. Зі змісту заяви вбачається також подання разом із заявою копій судових рішень. 27 листопада 2015 року Відділом державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції подано касаційну скаргу на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року до Вищого адміністративного суду України. 25 грудня 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі № К/800/51168/15 касаційну скаргу повернуто ВДВС Новомосковського МРУЮ з підстав несплати судового збору. Листом відповіддю УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 12 лютого 2016 року № П-71-02, 02/1 02/2, 02/3 за результатами розгляду заяви позивача від 13 січня 2016 року та доповнення до неї повідомлено, що за результатами розгляду питань, порушених у зверненнях, на державну виконавчу службу України покладається примусове виконання рішень в Україні, яке здійснюється на підставі рішень судів, та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Законом України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, закони та інші нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання. При проведенні виконавчих дій спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) державні виконавці керуються Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.12 та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Розяснено, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом. Так, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого провадження з виконання рішення №1920 від 29 липня 2013 року, винесеного Управлінням ПФУ у м. Новомосковську та Новомосковському районі, про стягнення з ФОП [PERSON] на користь УПФУ м. Новомосковську та Новомосковському районі заборгованості на загальну суму 393,05 грн., були вжиті заходи примусового виконання, визначені чинним законодавством. Згідно зі ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Позивачем використано надане законом правом та в судовому порядку було скасовано процесуальний документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, а також постанови державного виконавця, що були винесені при примусовому виконанні виконавчого документа. Крім того, судом частково задоволені позовні вимоги та з відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції на Вашу користь стягнуто моральну шкоду в розмірі 250 грн. Щодо повернення стягнутих при примусовому виконанні виконавчого провадження сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, а також моральної шкоди у розмірі 250 грн. розяснено про необхідність звернення до суду, який постановив рішення про стягнення вищевказаних коштів, із заявою про отримання оригіналу виконавчого документа, за яким боржником значиться відділ державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції, а стягувачем [PERSON], який в подальшому предявити до виконання, як передбачено чинним законодавством. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок визначені виконавчим документом. Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. В той же час, ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Виконавчий документ щодо зобовязання відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції відшкодувати суми виконавчого збору - 39,30 грн. та витрат на проведення виконавчих дій - 14,91 грн. предявляється до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, який знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 56. Одночасно, ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. В такому випадку виконавчий документ щодо стягнення з відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції моральної шкоди у розмірі 250 грн. необхідно пред'являти на виконання до відповідного органу Державної казначейської служби України. Також, означеним листом повідомлено про вирішення питання про притягнення до відповідальності винних осіб те, що державний виконавець, на виконанні в якого перебувало вказане виконавче провадження, звільнений з займаної посади. Водночас, заступником начальника Новомосковського міськрайонного управління юстиції - начальником відділу державної виконавчої служби було проведено оперативну нараду з підлеглими державними виконавцями, на якій попереджено останніх про суворе дотримання вимог чинного законодавства. Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, оскільки, заявляючи позовні вимоги позивач посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях, яких позивач зазнала через ненадання відповіді органами ДВС на звернення, що призвело до невиконання рішення суду, погіршення матеріального становища та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону № 202/98-ВР. Як роз`яснено в п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Так, згідно зі ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом. Оскільки листом-відповіддю УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 12 лютого 2016 року № П-71-02, 02/1 02/2, 02/3 за результатами розгляду заяви позивача від 13 січня 2016 року позивача повідомлено, що при вирішенні питання про притягнення до відповідальності винних осіб встановлено те, що державний виконавець, на виконанні в якого перебувало вказане виконавче провадження, звільнений з займаної посади і доказів виконання судового рішення станом на день розгляду справи суду не надано, як не надано доказів відмови у відкритті виконавчого провадження, враховуючи факт відсутності доказів на підтвердження відповідей відповідача на звернення позивача щодо порядку виконання судового рішення, суд вважає, що діями службової особи відповідача позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях, які позивач зазнав внаслідок протиправних дій службової особи відповідача, а тому вважає достатнім та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 2350,00 грн., внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору, суд виходить з того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved