Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 14 лютого 1996 року між ним та відповідачем укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 48. Від шлюбу з відповідачем спільних дітей не мають. Стверджує, що спільне життя з відповідачем не склалося, втрачено почуття любові, відсутні спільні інтереси і погляди на життя, дружина не піклується про його здоровя як інваліда, навпаки намагалась отруїти його, має місце подружня зрада. Подальше сумісне життя і збереження сімї вважає неможливим та таким, що суперечить його інтересам, у звязку з чим просить суд розірвати шлюб. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив її задовольнити у повному обсязі. Позивач пояснив, що не вбачає можливості подальшого продовження шлюбних відносин і збереження шлюбу суперечило б його інтересам. Категорично наполягав на позовних вимогах про розірвання шлюбу. Відповідач проти розірвання шлюбу заперечувала, пояснила, що вважає можливим збереження сімї та подальше спільне проживання, оскільки такі сварки були неодноразово і між сторонами кожен раз було досягнуто примирення. Стверджувала, що отруїти його не намагалась, чоловік має проблеми із здоровям та психічні вади, потребує нагляду, а також нагалосила на подружній зраді з боку чоловіка, проти подружньої зради зі свого боку категорично заперечувала. Також наголосила, що чоловік не пускає її додому і вона змушена жити в іншому місці. Крім того, заявила клопотання про надання повторно додаткового строку на примирення. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає їх необґрунтованими та недоведеними. Крім того зауважив, що позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу у листопаді 2015 року, за його заявою позов залишено без розгляду, проте всупереч положення ч.2 ст.207 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) позивачем у даному провадженні не доведено, що умови, які були підставою для залишення позовної заяви без розгляду на момент звернення з цим позовом усунуті. На думку представника відповідача ці обставини свідчать про те, що у позивача не виникло права на звернення з цим повторним позовом до суду з урахуванням приписів ч.2 ст.207 ЦПК. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований 14 лютого 1996 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що складено відповідний актовий запис № 48 та видано свідоцтво про одруження серії 1-НО № 439251. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Коституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки\~\~у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.\~\~ Відповідно до ч.1\~ст.24 Сімейного кодексу України (далі СК) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК). Згідно п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1\~ст. 111 СК\~вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5\~ст. 191 ЦПК). Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Судом уживалися заходи для примирення сторін та за клопотанням відповідача надавався строк на примирення тривалістю один місяць. Частиною 4\~ст.109 СК України\~передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Як убачається з матеріалів справи дана справа перебуває в провадженні суду з січня 2016 року по травень 2016 року, тобто чотири місяці, протягом якого позивач наполягав на розірванні шлюбу й категорично заперечував щодо надання додаткового строку для можливого примирення. Ураховуючи те, що справа перебувала\~\~в суді значний час протягом якого позивач підтримував вимогу про розірвання шлюбу та не скористалася правом на відкликання заяви, час розгляду справи з січня 2016 року по травень 2016 року ніяким чином не вплинув на стосунки сторін та поновлення взаєморозуміння між ними, тому суд не вбачає підстав щодо надання додаткового строку на примирення. У відповідності до положень ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами факти спроби отруєння позивача з боку відповідача, подружніх зрад з обох боків, психічних розладів у позивача та перешкод у доступі до житла з боку позивача. Водночас відповідачем не було надано суду доказів щодо можливості збереження даної сім'ї та подальшого спільного проживання сторін. Примушування позивача до збереження шлюбних стосунків суперечить вимогам закону. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у\~\~відсутності у сторін\~\~морально-правової основи\~\~шлюбу,\~\~яка ґрунтується\~\~на\~\~почуттях\~\~взаємної поваги та любові,\~\~взаємній підтримці та допомозі, враховуючи\~\~фактичні\~\~взаємини\~\~подружжя,\~\~мотиви та причини розлучення, а також відсутність у сторін дітей від подружжя і той факт, що примирення між сторонами не можливе, суд дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог шляхом розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. Щодо доводів представника відповідача про те, що у позивача не виникло права на звернення з цим повторним позовом до суду з урахуванням приписів ч.2 ст.207 ЦПК, суд зазначає, що положеннями зазначеної статті передбачено підстави залишення заяви без розгляду, зокрема подання позивачем заяви про це. Разом з тим, ч.2 ст.207 ЦПК зазначено, що, що після усунення умов, які були підставою для залишення заяви без розгляду, особа має право звернутись до суду повторно. На думку суду умови, які слугували зверненню із заявою про залишення позову про розірвання шлюбу без розгляду у листопаді 2015 року, у даному випадку є суто субєктивними і можуть не бути предметом дослідження у судовому засіданні і тим більш бути підставою для обмеження у доступі до правосуддя (суду), що було б порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за положеннями якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. З огляду на викладене,

Outcome: approved