Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Іларіонівської селищної об`єднаної територіальної громади про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту родинних відносин, визнання права приватної власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] помер його батько - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є він, його син, [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги немає: дружина [PERSON] , мати позивача [PERSON] - померла [INFO] . Заповіту батько не залишив. Вищевказаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , його батько прийняв у спадщину шляхом фактичного прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на підставі заповіту від 27.01.1970 р. за реєстровим номером №166. [PERSON] на момент смерті належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується правовстановлюючими документами: свідоцтвом на право власності на частку в спільному майні подружжя від 27.01.1970 р. за реєстровим номером №162 та свідоцтвом на право на спадщину від 27.01.1970 р. за реєстровим номером №161. Після смерті [PERSON] його батько [PERSON] вступив у володіння і розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями, розташованим за адресою: [ADDRESS] , оскільки на момент смерті [PERSON] був зареєстрований за цією адресою і постійно проживав там, що підтверджується копією паспорту, витягом з домової книги. Таким чином, він фактично прийняв спадщину, користувався і доглядав за житловим будинком з господарськими будівлями, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Із заявою про прийняття спадщини у передбачений законодавством строк батько [PERSON] не звернувся, оскільки вважав достатньою підставою фактичне прийняття спадщини. У встановлений законом строк позивач звернувся до Другої Синельниківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з двох підстав: додані документи суперечать статті 1270 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, якою встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; прізвище померлого в свідоцтві про смерть вказано « [PERSON] », а в паспорті заявника « [PERSON] », тобто не просліджується факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] є батьком [PERSON] . Позивач [PERSON] , на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем [PERSON] , оскільки після смерті матері [PERSON] він доглядав за спадкодавцем, піклувався про нього і змушений був фактично проживати за адресою його проживання, а не за місцем своєї реєстрації. Таким чином строк у шість місяців з моменту відкриття спадщини, встановлений законодавством для подання заяви про прийняття спадщини, на нього не поширюється. Померлий [PERSON] є його батьком, їх родинні відносини підтверджується Свідоцтвом про народження та Свідоцтвом про шлюб його батьків. Певна невідповідність між прізвищами його батька та його прізвищем виникла в результаті вільного перекладу прізвищ громадян з російської мови на українську мову. Позивач [PERSON] , являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, але юридично оформити спадщину у нього немає можливості, оскільки при зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадщини йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з питанням про встановлення факту родинних відносин, так як у прізвищах батька та сина є невідповідності. У зв`язку з вищенаведеним просить встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] .Встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинку з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, та оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав їй на підставі Свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя від 27.01.1970 р. за реєстровим номером №162 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.1970 р. за реєстровим номером №161, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . За життя [PERSON] склала заповіт від 27.01.1970 року, який був посвідчений нотаріусом Синельниківської державної нотаріальної контори Жаран А.А. та зареєстрований в реєстрі під №166, відповідно до якого [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «належний їй жилий будинок та господарчі будівлі, що знаходяться в [ADDRESS] , заповідає гр-ну [PERSON] ». Після смерті [PERSON] , [PERSON] спадщину прийняв фактично, вступив у володіння і розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями, розташованим за адресою: [ADDRESS] , оскільки на момент смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , і постійно проживав там, що підтверджується копією паспорту. Відповідно до частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом частин четвертої, п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Як роз`яснив у п.1 своєї постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права. Згідно із ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Згідно з ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до положень ст. 100, 101 ЦК УРСР 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 Особиста власність цього ж кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, відповідно до вимог ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинку з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке було видано 26.06.1964 року. Також встановлено, що [PERSON] , на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем [PERSON] , оскільки після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] ( свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] ), [PERSON] , доглядав за спадкодавцем, піклувався про нього і змушений був фактично проживати за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №1145 від 24.04.2020 р. Іларіонівської селищної ради. З матеріалів спадкової справи №95/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що позивач звернувся до державного нотаріуса Другої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Державний нотаріус Другої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Мельников О.Ж. своєю постановою №267/02-31 від 10.04.2020 року відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , так як документи суперечать статті 1270 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, якою встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, а також, що прізвище померлого в свідоцтві про смерть вказано « [PERSON] », а в паспорті заявника « [PERSON] », тобто не просліджується факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] є батьком [PERSON] . Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину після смерті батька, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном. У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5, відповідно до п.1 ст.273 ЦПК ( ст. 315 ЦПК України в новій редакції), суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Факт родинних відносин за ступенем спорідненості «син та батько» між [PERSON] , та [PERSON] , який помер [INFO] , підтверджується належними у справі доказами, дослідженими судом, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами цивільної справи. За нормами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, в зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 1 ст.319, ч. 1 ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості мені розпоряджатися недоотриманою пенсією моєї матері, що входить до спадкового майна та належить мені в порядку спадкування з 22 січня 2017 року, відсутні. Проте в порушення ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу Конвенції моє право власності на спадкове майно порушено - через неможливість надати до органу нотаріату необхідні довідки про коло спадкоємців, які проживали разом з померлою я вже більш ніж рік, з незалежних від мене причин, не можу отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05,2008 року , свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте відповідно до ст.. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та 24-527, 529, 534, 548-550 ЦК УРСР (1963 року),

Outcome: approved