Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними пункти 3,4 Додаткового договору № 3 від 20.11.2013 року до договору № 11247304000 про надання споживчого кредиту від 06.11.2007 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.11.2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір № 11247304000 про надання споживчого кредиту для придбання квартири, який він сплачував протягом 2007-2009 років. Однак, через світову фінансово-економічну кризу 2008 року у нього утворилась заборгованість за кредитом, яка була стягнута за рішенням Галицького районного суду м. Львові від 09.12.2011 р. На підставі вказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження. 08.12.2011 року АКІБ «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу уступив право вимоги за власним іпотечним портфелем на користь відповідача. 20.11.2013 року між ним та відповідачем було укладено додатковий договір №3 до договору № 11247304000 про надання споживчого кредиту від 06.11.2007 року. Однак, п.3 та п.4 додаткового договору №3 від 20.11.2013 р. не відповідає вимогам законодавства України та положення вказаного договору суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів». У п. 4 додаткового договору зазначено, що сторони домовились здійснити прощення (анулювання) боргу а договором на суму в розмірі 1\~406\~252, 77 грн. у відповідності до ст.605 ЦК України. Згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання кредиту зазначається: детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача та вартості послуг повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору споживчого кредиту. Однак, відповідачем не надав ні усних, ні письмових пояснень чи деталізації вказаної у цьому пункті різниці нібито «прощення», що порушує ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 4 додаткового договору підписанням даного договору позичальник стверджує, що він повідомлений про те, що згідно пп. «д» п. 164.2.17 Податкового кодексу України позичальник зобовязаний самостійно сплатити податок на дохід, сума яких складає анульовану кредитором суму боргу в розмірі 1\~406\~252,77 грн. та відобразити їх у своїй річній податковій декларації. Однак, відповідно до п.3.3 «Порядку заповнення та подання податковим агентами податкового розрахунку доходу, нарахованого, (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку у графі 3 відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом». Крім того, відповідно до п.2.3. «Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України» до процентних доходів та витрат банку належить зокрема, «доходи за кредитами та депозитами, наданими юридичним та фізичним особам, та за іншими фінансовими інструментами, у тому числі за цінними паперами». Крім того, у договорі купівлі-продажу від 08.12.2011року не вказано ціни купівлі цього кредитного пакету. Оскільки, положення п. 3 та п.4 додаткового договору суперечать приписам Закону України «Про захист прав споживачів» просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що відповідач придбав право вимоги до нього за ціною, що втричі нижча тієї суми, яка була йому прощена, що також суперечить вимогам законодавства. Тому просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що оспорювані пункти додаткового договору № 3 до договору про дання споживчого кредиту № 11247304000 від 06.11.2007 року відповідають вимогам чинного законодавства, жодних порушень при його укладенні допущено не було, із умовами даного договору позичальник був ознайомлений, про що свідчить його підпис на такому. Враховуючи відсутність будь-яких обставин, які б свідчили про недійсність п 3 та п. 4 додаткового договору вважає позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 06.11.2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11247304000, згідно якого банк надав позивачу кредит в розмірі 150\~000 доларів США на строк до 04.11.2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,4% річних для придбання квартири (а.с.5-8). 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2949 2950, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту №11247304000 укладеного із позивачем. 20 листопада 2013 року між сторонами укладено додатковий договір № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 11247304000 від 06.11.2007 року, відповідно до умов якого сторони домовились здійснити прощення (анулювання) боргу до договором на суму 1\~406 252,77 грн. у відповідності до ст. 605 Цивільного кодексу України, з моменту спати позичальником заборгованості за кредитом в сумі 63\~750 доларів США (а.с 13). Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом оспорюваний додатковий договір № 3 від 20.11.2013 року укладений в письмовій формі, що відповідає ст.1055 Цивільного кодексу України, особами із повною цивільною дієздатністю. Посилання позивача на те, що п. 3 та п. 4 додаткового договору суперечить нормам Цивільного Кодексу, іншим актам цивільного законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає необґрунтованим. Так, договір містять відомості про умови анулювання (списання) боргу, а також про всі збори, відповідно до ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів». Факт ознайомлення із такими засвідчив сама позивач, підписавши вказаний договір, відтак, погодився із їх умовами. Суд враховує також положення ст.ст. 627, 628 ЦК України, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, а зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обовязковими. Оспорюваним додатковим договором, відповідно до ст.ст. 638, 1046, 1047 ЦК України, передбачені усі визначені законодавством істотні умови, а твердження позивача про те, що відповідач не надав йому деталізованої інформації про суму прощення (анулювання) боргу є безпідставним. Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що при укладенні додаткового договору існували тяжкі обставини під впливом яких він був змушений його підписати. Крім того, позивач вважає, що п. 3 та п.4 додаткового договору є недійсним оскільки, згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відповідач сплатив за право вимоги до нього суму, яка є значно меншою від суми, яка була йому прощена. Однак, на думку суду, зазначене твердження є необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно ст.516 Цивільного Кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні, в т.ч. і при відступленні права вимоги здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 514 цього ж кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2949 2950, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту №11247304000 укладеного із позивачем. На час укладення вказаного договору розмір невиконаного зобов»язання позивача, право вимоги якого було уступлено відповідачу, становив суму не меншу, аніж та, що була прощена позивачу згідно п.3 додаткового договору. Зазначена обставина свідчить про те, що оспорювані пункти додаткового договору не порушують прав позивача . Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, всупереч зазначених вимог, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів в підтвердження обставин щодо порушення його прав чи інтересів укладенням договору купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року. За наведених обставин підстави для визнання недійсними п. 3 та 4 додаткового договору № 3 від 20.11.2013 року відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. ст. 203, 204, 215, 216, 227, 627, 628, 638, 1046, 1047 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed