Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, зняття майна з -під арешту, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у травні місяці 2002 року дізнавшись про продаж [PERSON] та [PERSON] квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], вона звернулась до них з пропозицією продати квартиру їй. 14 червня 2002 року вона як покупець , домовившись з ними про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу, сплатила їм повну вартість квартири в сумі 60 000 гривень, факт передачі яких, був оформлений між ними у простій письмовій формі у вигляді розписки від 14 червня 2002 року, написаній та підписаній власноручно відповідачами. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 квітня 1994 року квартира яка знаходиться за адресою [ADDRESS], належить на праві приватної, спільної, сумісної власності громадянці [PERSON] та членам її сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Загальна площа квартири становить 54,59 кв. м. На час складання розписки [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми дітьми , інтереси яких, представляла їх мати [PERSON] Оскільки умови договору від 14 червня 2002 року сторони виконали у повному обсязі, проведений повний розрахунок за продаж, їй передано ключі від квартири та відповідні документи на квартиру, позивачем вона прийнята у повне її користування за виключенням нотаріального посвідчення договору, вважає, що правочин купівлі-продажу квартири між нею та відповідачами відбувся. У свою чергу відповідачі зобов'язалися на першу вимогу знятися з реєстрації обліку та нотаріально посвідчити укладений між ними вищезазначений договір. Однак, з моменту укладання договору по теперішній час, ухиляються проти нотаріального посвідчення даного договору, пояснюючи відсутністю вільного часу, за сімейними обставина . З реєстраційного обліку не знялися та не зняли заборону на нерухоме майно накладене Синельниківським ВДВС Дніпропетровської області, про який вона на час купівлі квартири не знала і дізналася про це пізніше - випадково. Відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, на кладений арешт на квартиру та небажання відповідачів особисто подавати заяву про зняття з реєстрації обліку ускладнюють їй розпоряджатися та користуватися квартирою в повному обсязі, тому вона вимушена за захистом своїх прав звернутись до суду. Перебування відповідачів на реєстраційному обліку у належній їй квартирі порушує її право на отримання державної субсидії на оплату комунальних послуг, що суттєво погіршує її матеріальний стан і обмежує її право володіння своїм майном. Відповідачі не проживають у квартирі більше року, не беруть участі у її утриманні, не сплачують комунальні послуги, тому вважає що особи втратили право користування житловим приміщенням - квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS]. Заборону на нерухоме майно - накладено 23.09.2003 року Синельниківським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровської області реєстраційний номер обтяження 3672013, а саме на ? частину квартири, [ADDRESS], Дніпропетровська, яке належить власниці квартири [PERSON], яка мала б бути теж відповідачем по справі, але вона померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 червня 2009 року, Серія [NUMBER] Вона придбала квартиру у 2002 році, до винесення постанови про накладення на неї арешту, з того часу є фактично її власником. Той факт, що [PERSON] як сторона виконавчого провадження померла, дає їй підстави для звернення до суду з вимогою про зняття заборони на ? частину вищезазначеної квартири. Позивач [PERSON] до початку проведення відкритого судового засідання надала суду заяву, у якій просила справу розглядати без її присутності. Заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] до початку судового засідання надала суду заяву, у якій просить розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] до початку судового засідання надала суду заяву, у якій просить розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] до початку судового засідання надала суду заяву, у якій просить розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши у судовому засіданні надані позивачем письмові докази встановив наступне. 14 червня 2002 року між [PERSON], [PERSON] та позивачем по справі [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON], [PERSON] квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS].( а.с.4) Згідно з Свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1994 року квартира [ADDRESS] належить на прав приватної, спільної , сумісної власності громадянці [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до копії Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 23.09.2003 року Синельниківським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровської області реєстраційний номер обтяження 3672013, на нерухоме майно, а саме ? частину квартири, [ADDRESS], Дніпропетровська, яке належить власниці квартири [PERSON], накладено заборону.(а.с.6 ) Згідно з Свідоцтвом про смерть від 02 червня 2009 року Серія [NUMBER] [PERSON] [INFO] року померла. З наданих позивачем Звіту про незалежну оцінку вищевказаної житлової квартири вбачається її оціночна вартість становить 60354,00 (шістдесят тисяч триста п'ятдесят чотири гривні). Відповідно до вимог ст. 3 діючого ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 1 ст.48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК України (1963 року)), а у відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 року) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з договору куплі -продажу нерухомого майна(квартири), укладеного 14.06.2002 року, сторони за договором - [PERSON], [PERSON] з одного боку і [PERSON], з іншого боку, уклали договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцям на праві приватної власності квартиру. Сторони усі умови за договором виконали. Згідно з договором квартира продана за 60 000 грн., які отримані були Продавцями від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.237 ЦК УРСР, суду не було надано. Крім того, дана угода відповідає вимогам закону, в нотаріальному порядку не була оформлена по причині не можливості звернутися за відсутності коштів та за сімейними обставинами. За таких обставин суд вважає укаледний договір дійсним. Також, судом встановлено, що позивач з моменту купівлі квартири по даний час, як сумлінний набувач, користується нею, здійснює комунальні платежі та утримує квартиру у належному стані. Отже, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбане майно грошові кошти, користується нею, позивач за основними вимогами, на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на квартиру та правомірно володіє нею. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу квартири в судовому порядку не існує. Відповідно до вимог ст. 319 діючого ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 321 діючого ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, як законно обґрунтовані, підтверджені документально та визнані відповідачем. На підставі викладеного та ст..ст.128,153,224 ЦК УРСР 1963 року, ст..49 Закону України «Про власність», ст..3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, ст. 391, ст. 392 ЦК України,

Outcome: approved