Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з січня 2009р. по 17 квітня 2013р. в сумі 26 021,4грн., а також середню заробітну плату за період затримки розрахунку з травня 2013 року по листопад 2017 року у розмірі 73826,56 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08.08.2006 року принятий на роботу на посаду пружинника 4 розряду арматурного виробництва в ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 був переведений на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду налагоджувальника верстатів 6 розряду арматурно-механообробного цеху. 17.04.2013 був звільнений з посади згідно ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні відповідач не провів з ним розрахунку. Таким чином, невиплачена заробітна плата за період з січня 2009р. по 17 квітня 2013р. становить 26 021,4 грн. На його неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку за період з травня 2013 року по листопад 2017 року у розмірі 73 826,56 грн. 06.02.2018 року позивач подав розрахунок середнього заробітку за період з травня 2013 по грудень 2017 на суму 90 973,22 грн., який просить стягнути на його користь з відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позов задоволити, а розгляд справи здійснювати у його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявсь про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало, а тому, згідно ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін та з врахуванням поданого позивачем клопотання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, постановляючи заочне рішення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах, з 08.08.2006 року працював на посаді пружинника 4 розряду арматурного виробництва цех в ТзОВ «Львівські автобусні заводи»; 01.04.2011 був переведений на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду налагоджувальника верстатів 6 розряду арматурно-механообробного цеху; 17.04.2013 звільнений з роботи за угодою сторін, відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з ним повного розрахунку. Як вбачається із розрахунку позивача, зробленого виходячи із індивідуальних відомостей УПФ, відповідачем за період з січня 2009р. по квітень 2013р. по час звільнення проводилося нарахування та виплата йому заробітної плати не в повному розмірі, у зв'язку із чим на час його звільнення утворилася заборгованість в розмірі 26 021, грн. 40 коп. З огляду на те, що відповідачем не надано ні позивачу, ні суду відомостей іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення. У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обов'язок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Також суд враховує, що відповідно до положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз'яснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з часу звільнення 18.04.2013 по 31.12.2017 в сумі 90 973,22 грн., а тому позов в цій частині також слід задоволити. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України, відповідно до частини задоволених вимог з відповідача в користь держави підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1170 грн., від сплати якого позивач звільнений при подачі позову до суду. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст.430 ЦПК України допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст.116-117 К3пП України, Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved