Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що 25.04.2018 року надав відповідачу у борг 80 000,00 грн., у безготівковій формі та 167000,00 грн., у готівковій формі до 22.05.2018 року, про що було складено відповідну розписку. Відповідач зобов`язався у випадку невиплати даної суми, компенсувати 30 % річних на залишок суми 247000,00 грн., та 5 % на місяць починаючи з 25.04.2018 року. 80 000,00 грн., є предметом розгляду у Господарському суді, тому сума боргу за вказаною розпискою становить 167000,00 грн., 5 % на місяць починаючи з 23.05.2018 року від вказаної суми становить 33400,00 грн. (167000,00 * 5% = 8350,00; 8350,00 * 4 (червень, липень, серпень, вересень) = 33400,00 грн.). 30 % річних за період часу з 23.05.2018 року по 01.10.2018 року (131 день) від простроченої суми в розмірі 167000,00 грн. становить 17981,10 грн. (167000,00 * 30 / 100 / 365 * 131). Також 22.05.2018 року він надав відповідачу у борг 165000,00 грн. у строк до 25.05.2018 року, про що також було складено відповідну розписку. Дані кошти відповідач також йому не повернув, тому просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 25.04.2018 року у розмірі 218381,10 грн., з урахуванням 5 % на місяць та 30% річних. Також просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 22.05.2018 року у розмірі 166749,45 грн. з урахуванням 3 % річних. В ході розгляду справи представником відповідача наданий відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що з позовними вимогами не згоден та просить у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, вважаючи розписки від 25.04.2018 року та від 22.05.2018 року не є належним доказом укладання між сторонами договору позики, не підтверджують боргове зобов`язання. Вказує про отримання позивачем від відповідача 100 000, 00 грн., про що є розписка позивача. Вимоги - 5 % на місяць та 30 % річних є незаконним. З підстав ст. 625 ЦК України не може бути встановлений один вид відповідальності двічі . До того ж 30 % річних є банківськими відсотками, що суперечить чинному законодавству, адже позивач не є фінансовою, або банківською установою , а є фізичною особою. Представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив, якою вважала заперечення відповідача щодо позову безпідставними, а позовні вимоги обґрунтованими. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, покладаючись на обставини викладені у позовній заяві. В подальшому представник [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував вважаючи їх необґрунтованими та без підставними. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В подальшому представник [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 25.04.2018 року [PERSON] взяв у [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 80 000,00 грн. без готівки та 167000,00 грн., готівкою, які він зобов`язалася повернути до 22.05.2018 року. У випадку неповернення даних коштів [PERSON] зобов`язався компенсувати банківські відсотки у розмірі 30 % річних на залишок суми 247000,00 грн., та 5% на місяць починаючи з 22.05.2918 року. Розписка підписана [PERSON] (а.с.6). Також згідно розписки від 22.05.2018 року [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 165000,00 грн., які він зобов`язалася повернути через три дні (а.с. 5). Станом на день звернення з позовом відповідач не повернув позивачу передані в позику грошові кошти. Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником. Чинним законодавством України не встановлено жодних вимог до форми та змісту письмової розписки, і відповідно до ст. 1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладення договору позики та його умов. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. За таких обставин, досліджуючи боргові розписки від 25.04.2018 року та від 22.05.2018 року, які міститься в матеріалах справи (в тому числі і їх оригінали), суд дійшов висновку, що дані розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум позичальнику. Відповідач [PERSON] не оспорював факту власноручного написання розписки від 25.04.2018 року та від 22.05.2018 року. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про те, що відповідач повернув позивачу борг у розмірі 100 000,00 грн., з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі викладеного, суд не приймає до уваги додану відповідачем копію розписки, яка має наступний зміст: «отримав в рахунок заборгованості від [PERSON] та [PERSON] суму 100 000,00 грн. ». Так суду надано лише копію даної розписки, та з даної розписки взагалі не зрозуміло хто від кого отримав 100 000,00 грн., також є незрозумілим підпис особи яка підписала цю розписку. Отже належних, достовірних та допустимих доказів того, що відповідач повернув позивачу запозичені кошти, матеріали справи не містять, отже суд вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення боргу у сумі 167 000,00 грн. та 165 000,00 грн., є обґрунтованими і такими, що відповідають законодавству, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У розписці зазначено, що у разі неповернення коштів відповідачем буду сплачені відсотки у розмірі 5% в місяць. Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок щомісячної неустойки (5%) починаючи з 23.05.2018 року, з яким погоджується суд, а саме: 167 000,00 грн. х 4 х 5%= 33400,00 грн., де 167 000,00 грн. - сума боргу, 4 - кількість місяців прострочення (червень, липень, серпень, вересень 2018 року). Разом з цим суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] 30% річних у розмірі 17981,10 грн., не підлягають до задоволення, оскільки за положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також суд погоджується з доводами викладеними у відзиві, що 30 % річних є банківськими відсотками, адже позивач не є фінансовою, або банківською установою. Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з вимогою позивача про стягнення суми боргу у розмірі 165 000,00 грн., з урахуванням 3% річних від просроченої суми , згідно ч.2 ст.625 ЦК України, що становить 1749,45 грн. (165000,00 грн. * 3 / 100/365 * 129 ), де 165000,00 грн.- сума боргу, 129 - кількість днів за період з 25.05.2018 року по 01.10.2018 року. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково. Внаслідок порушення зобов`язання за договорами позики у відповідача виникла заборгованість в сумі 200 400,00 гривень, що складається з заборгованості за договором позики - 167 000,00 гривень, та 5 % на місяць 33400,00 гривень, а також заборгованість в сумі 166 749,45 гривень, що складається з заборгованості за договором позики - 165 000,00 гривень, та 5 % річних 1749,45 гривень. Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 3851,31 грн. судового збору (а.с. 1). У зв`язку із частковим задоволенням позову суд відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України присуджує з відповідача на користь позивача вказані судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 3671,50 грн.

Outcome: partial