Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що він з 01 липня 2011 року по 29 листопада 2013 року працював у відповідача. З серпня 2011 року відповідач нараховував, але не сплачував йому заробітну плату, мотивуючи це відсутність на рахунку підприємства грошових коштів. Внаслідок таких дій заборгованість відповідача по заробітній платі становить 28419,10 грн., яку позивач просить стягнути на його користь, моральну шкоду в розмірі 2000 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.12.2013 року по день винесення рішення. У судовому засіданні представник позивача надала пояснення аналогічні викладеним у позові та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що визнає лише вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 21813,41 грн., що підтверджується наданою довідкою. Що стосується інших позовних вимог то вони не ґрунтуються на вимогах закону. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач з 01 липня 2011 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді наладчика станків та маніпуляторів ПУ 5 розряду у відділі електромеханічного забезпечення, що підтверджується записом у трудовій книжці, копія якої наявна у матеріалах справи. 29 листопада 2013 року позивач був звільнений з підприємства, що підтверджується наказом № 344/к від 29.11.2013 року. Заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду справи складає 21813,41 грн. за період з 01.07.2011 року по 29.11.2013 року, що підтверджується довідкою відповідача. Заборгованість по заробітній платі в розмірі 6505,69 грн. стягнута з відповідача на користь позивача рішеннями КТС відповідача. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в розмірі 21813,41 грн., а не в розмірі зазначеному позивачем, оскільки останнім не надано на підтвердження зазначено ним розрахунку. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Також, в рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як було встановлено в судовому засіданні про порушення своїх прав позивач дізнався 29.11.2013 року, з моменту винесення 29.11.2013 року наказу про звільнення № 344/к, що не заперечувала представник позивача в судовому засіданні. До суду позивач звернувся лише 13 березня 2014 року, а отже з пропуском вказаного вище строку. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України поважності пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Отже, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли свого законного підґрунтя, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, враховуючи ступінь важкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, вважає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн., що буде, на думку суду, відповідати принципам розумності та справедливості. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial