Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив про виділення ? частки квартири [ADDRESS], розташованої в житловому будинку, яка складається з: коридору 1 - 9,7 кв.м., кімната 2 - 14,3 кв.м., кімната 3 - 13,5 кв.м., кімната 4 - 10,9 кв.м., кухня 5 - 6,0 кв.м., ванна 6 - 2,1 кв.м., туалет 7 - 0,9 кв.м., комора 8 - 1,5 кв.м., балкон І - 0,9 кв.м.; житлова площа квартири становить 38,7 кв.м, загальна площа 59,9 кв.м. в натурі. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом вона володіє на праві спільної часткової власності ? частиною квартири [ADDRESS]. Інша частина квартири належить відповідачу. З часу набуття права власності на майно між нею та відповідачем виникають сварки та непорозуміння, станом на час звернення з позовом відповідач одноосібно користується майном, частина якого належить позивачу, переобладнав квартиру без згоди позивача, що призвело до зменшення загальної та житлової площі, чим порушив законодавство. Оскільки законодавчо межі приватної власності не встановлені внаслідок неможливості спільного володіння майном, в зв`язку з відмовою відповідача добровільного встановлення порядку користування квартирою, позивач змушена звернутись з позовом до суду про поділ майна в натурі. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги позову, вказували на те, що позивач була змушена відкрити ще один розрахунковий рахунок для сплати комунальних послуг за майно. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що відповідач жодним чином не порушує право спільної часткової власності позивача, позивач з вимогою про визначення порядку користування спірним майном до відповідача не зверталась. Позивач мешкає у кімнаті №2 спірного майна, вільно пересувається, користується всіма кімнатами квартири спільного користування. Протягом відсутності позивача кімнатою, в якій проживає позивач ніхто не користується. Конфліктів та непорозумінь з приводу користування спільним частковим майном не виникало. Іншого майна, окрім квартири, яку просить поділити позивач у відповідача немає. Позивачем станом на дату переобладнання квартири заперечень не надавалось і саме переобладнання зроблене за життя спадкодавця. Вказує на те, що при поділі квартири в натурі відбудеться погіршення житлових умов, оскільки спірна квартира має три кімнати, один вхід, одну кухню та один санвузол та навіть при можливості переобладнання створити ще один вхід в квартиру, яка розташована на п`ятому поверсі неможливо. Вказує на те, що у випадку можливості поділу квартири зі зменшенням чи збільшенням від ідеальної частки майна на отримання компенсації не згодна. Зазначає, що заявою № 1331 від 28 січня 2013 року позивач звернулась до відповідача з повідомленням про намір продажу ? частини квартири їй, як співвласниці, на що відповідач виявила свою згоду та збирає кошти на викуп майна. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд доходить до наступного. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 липня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3977, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20091724 від 02 вересня 2008 року, позивач володіє на праві приватної спільної часткової власності ? частиною квартири [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира складається з: коридору 1 - 9,7 кв.м., кімната 2 - 14,3 кв.м., кімната 3 - 13,5 кв.м., кімната 4 - 10,9 кв.м., кухня 5 - 6,0 кв.м., ванна 6 - 2,1 кв.м., туалет 7 - 0,9 кв.м., комора 8 - 1,5 кв.м., балкон І - 0,9 кв.м.; житлова площа квартири становить 38,7 кв.м, загальна площа 58,9 кв.м. Квартира розташована на п`ятому поверсі п`яти поверхового будинку. Як визнано сторонами, відповідач є рідною сестрою позивача та володіє на праві приватної спільної часткової власності ? частиною квартири [ADDRESS]. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вказуючи на те, що спільне володіння і користування майном є неможливим позивач просить виділити майно в натурі. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1, 2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Таким чином, право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. Згідно із ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням мотивів. З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач мають право власності на ? частини спірної квартири, частка у власності кожної зі сторін є значною, технічної можливості переобладнати спірне приміщення, розташоване на п`ятому поверсі житлового будинку в ізольовані квартири із самостійним виходом та з обладнанням відокремлених допоміжних приміщень без завдання істотної шкоди інтересам співвласників не вбачається можливим. На отримання грошової компенсації за належну частку майна у разі відхилення від ідеальних частин у праві спільної часткової власності відповідач не згоден. Належних та допустимих доказів неможливості спільного володіння і користування майном, доказів спричинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні належним йому майном суду не надано. Відкриття позивачем окремого рахунку для сплати за комунальні послуги не є такими. Оскільки позивачем вимог про зміну предмету та підстав позову до початку судом розгляду справи по суті не заявлялось, суд доходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed