Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить зобовязати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні підїзною дорогою та привести дорогу у первісний стан шляхом демонтування металевої огорожі; зобовязати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні підїзною дорогою в майбутньому. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачкою багато років існує спір щодо підїзної дороги між їхніми землеволодіннями. Сусідка [PERSON] самовільно захопила частину проїзду - дороги загального використання та збудувала огорожу не маючи на те жодних законних підстав. 10.04.2013 року Ріпянською сільською радою було прийняте рішення № 20/2013, яким зобовязано [PERSON] виготовити правоустановчі документи на земельну ділянку, надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки [PERSON], вирішено внести зміни в генеральний план в с. Мислів та розділити земельну ділянку, яка була дорогою між [PERSON] та [PERSON], так як вже багато років цією дорогою ніхто не користується. 09.07.2013 року Ріпянською сільською радою було прийняте рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд для ведення особистого селянського господарства площею 0,2760 га, у тому числі для БОЖБ 0,1500 га. Проте, постановою Калуського міськрайонного суду від 23.04.2014 р. визнано не чинним рішення Ріпянської сільської ради Калуського району від 10.04.2013 року №11-20/2013 в частині розділення земельної ділянки, яка була дорогою між [PERSON] та [PERSON], та визнано не чинним рішення Ріпянської сільської ради Калуського району від 09.07.2013 року № 9-21/2013. Згідно з Генпланом с. Мислів (1977 року) спірна земельна ділянка є дорогою загального користування, що підтверджується інформацією відділу містобудування та архітектури Калуської РДА віл 13.10.2015 року, інформацією Управління Держземагентства у Калуському районі від 04.06.2014 року та листами Ріпянської сільської ради від 28.05.2014 № 158, №159 та №160. Встановивши огорожу на проїзді загального користування відповідач фактично самовільно зайняла проїзд загального користування, який відповідно до п. а ч. 3 ст. 83 ЗК України належить до земель комунальної власності, що не можуть перебувати у власності відповідача. Встановлення відповідачем огорожі на проїзді загального користування та зменшення проїзду порушує права позивача, оскільки він не може належним чином користуватись проїздом до своєї земельної ділянки. Відповідачем подано письмове заперечення на позов, в якому вона просить відмовити в його задоволенні виходячи з того, що в порушення вимог ст. 10 ЦПК України позивач не довела суду ту обставину, що існує дорога, якою вона має право користуватись. Оскільки, огорожа була зведена [PERSON] ще в 2012 році, то відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із даним позовом, а питання поновлення пропущеного строку позовної давності як окремої позовної вимоги не ставиться. Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Тобто право на звернення до суду із позовом про приведення дороги в первісний стан шляхом демонтування металевої огорожі існуючого стану належить виключно органу місцевого самоврядування - Ріп'янській сільській раді, а не [PERSON] Щодо посилання позивача на генплан села Мислів, інформацію відділу містобудування та архітектури Калуської РДА, інформацію Управління Держезагенства у Калуському районі та листи Ріп'янської сільської ради, як на підставу підтвердження того, що спірна земельна ділянка є дорогою загального користування, то відповідач стверджує, що всі докази, які долучені позивачем до позовної заяви датуються до 04.07.2014 р. Однак, саме 04.07.2014 р. Ріп'янською сільською радою було прийнято рішення, яким із спірної земельної ділянки знято статус під'їзду, а саму земельну ділянку переведено в землі запасу сільської ради. Рішення Ріп'янської сільської ради від 17.12.2015 р. також є ще одним доказом того, що жодної дороги на даний час немає. А відповідно і не можуть існувати перешкоди в її користуванні. Тому просить постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представником третьої особи також подано письмове заперечення на позов, в якому зазначається, що згідно з генеральним планом забудови с. Мислів (1977 р.) було заплановано будівництво сільської лазні, та з цією метою було передбачено влаштування заїзду до лазні. Однак, оскільки в подальшому лазню так і не було збудовано, коштів на її будівництво теж не було, то землю було надано громадянам для індивідуального житлового будівництва. Проте, оскільки зміни в генплан після цього не вносились, то існування підїзду відображено на генплані села по сьогоднішній день. 27.09.2013 р. Ріпянською сільською радою було прийнято рішення «Про внесення змін в генеральний план сіл Мислів, Ріпянка, Яворівка», яким було вирішено розробити новий генплан сіл. У відповідності до загальних положень ДБН 360-92* ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», дані норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми є обов'язковими для органів державного управління, місцевого і регіонального самоврядування, підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території сільських поселень. Оскільки генеральний план населеного пункту, це план розвитку населеного пункту, а потреби в існуванні запланованого заїзду до лазні немає, через відсутність самої лазні, ширина заїзду не відповідала вимогам ДБН, то з метою приведення даних генплану до вимог законодавства (ДБНів) було вирішено зняти з спірної земельної ділянки статус «підїзду» та перевести цю землю в землі запасу сільської ради. Однак, знаючи про існування спору між мешканцями с. Мислів з приводу користування спірною земельною ділянкою, з метою уникнути порушення прав громадян та прийняття рішення в межах компетенції сільської ради та вимог чинного законодавства, сільська рада перед прийняттям такого рішення звернулась за розясненнями до різних державних установ. Після отримання рекомендацій з відділу містобудування та архітектури Калуської РДА та Управління Держземагенства у Калуському районі, Ріпянською сільською радою 04.07.2014 року було прийнято рішення «Про зняття статусу підїзду та переведення в землі запасу», яким з спірної земельної ділянки було знято статус «підїзду» та переведено земельну ділянку в землі запасу сільської ради. У звязку із цим в 2015 році [PERSON] звертався до сільської ради з приводу влаштування заїзду до його городу по спірній земельній ділянці, однак рішенням Ріпянської сільської ради від 17.12.2015р. № 15-2/2015 йому було відмовлено в цьому. Тож, станом на сьогоднішній день рішення Ріпянської сільської ради від 04.07.2014 року «Про зняття статусу підїзду та переведення в землі запасу» є чинним, а відповідно жодного заїзду між господарствами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] немає, там знаходяться землі запасу сільської ради. Тому просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Наголосили, що спірна земельна ділянка є дорогою загального користування. Встановлення відповідачем огорожі порушує права позивача, оскільки він не може належним чином користуватись проїздом до своєї земельної ділянки. Зміна статусу земельної ділянки відбулась вже після того як частину заїзду приватизувала відповідачка. В державному акті на право власності на земельну ділянку позивача по межі від Г до А статус земельної ділянки зазначено як заїзд. Відповідач подала заяву про розгляд справи без неї за участю її представника. Щодо задоволення позову заперечує. Представник відповідач в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позову у звязку із безпідставністю заявлених вимог. Пояснив, що на сьогодні земельна ділянка між господарствами [PERSON] та [PERSON] не має статусу заїзду, а відноситься до земель запасу сільської ради, що підтверджено рішеннями судів, якими відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання нечинним рішення Ріпянської сільської ради від 04.07.2014 р. «Про зняття статусу підїзду та переведення в землі запасу сільської ради». Земельна ділянка позивача, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, має окремий заїзд з дороги загального користування. А паркан відповідачки, який розташований власній приватизованій земельній ділянці, жодним чином не перешкоджає позивачу користуватись своєю земельною ділянкою. Представник третьої особи Ріпянської сільської ради в судове засідання не прибув, проте подав заяву про розгляд справи без його участі. Просить відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у письмовому запереченні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, таким чином, з'ясувавши фактичні її обставини, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.04.2014року (а.с. 9-11), яке було залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014 р. (а.с. 12-14) визнано нечинним рішення Ріпянської сільської ради Калуського району від 10.04.2013 року № 11-20/2013 в частині розділення земельної ділянки, яка була дорогою між [PERSON] та [PERSON], а також визнано нечинним рішення Ріпянської сільської ради від 09.07.2013 року № 9-21/2013 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га. Проте, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ріпянської сільської ради № 5-26/2014 від 04.07.2014р. «Про зняття статусу під'їзду та переведення в землі запасу сільської ради» було вирішено земельну ділянку між господарствами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка існує в статусі «підїзду» перевести в землі запасу сільської ради, врахувавши дане рішення при виготовлені нового генплану с. Мислів, контроль за виконанням даного рішення покладено на комісію з питань земельних відносин (а.с. 26). Згідно зі ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. У відповідності до ст. 18 ЗК України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Стаття 19 цього ж Кодексу визначає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії. Статтею ст. 19 Закону України «Про землеустрій» визначено, що організація і здійснення землеустрою відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст. В свою чергу ст. 20 ЗК України регулює питання встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок. Передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною [PERSON] Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу (ч. 2 ст. 20 ЗК України). Правомірність ухвалення вищевказаного рішення Ріпянської сільської ради № 5-26/2014 від 04.07.2014р. «Про зняття статусу під'їзду та переведення в землі запасу сільської ради» підтверджена рішеннями судів. Зокрема, постановою Калуського міськрайонного суду від 27.01.2015р. (а.с. 49-51) в задоволенні позову [PERSON] до Ріпянської сільської ради про визнання нечинним вказаного рішення відмовлено у звязку із безпідставністю позовних вимог. При цьому під час розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що зняття статусу «підїзду» із земельної ділянки та переведення даної земельної ділянки в статус земель запасу сільської ради не порушує жодне право позивача [PERSON], а оскаржуване рішення прийнято в межах компетенції сільської ради та не суперечить жодним нормам права. Також ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 року (а.с. 52-53), якою залишено без змін постанову Калуського міськрайонного суду від 27.01.2015 р., дано оцінку посиланням [PERSON] на неможливість здійснювати підїзд до своєї земельної ділянки. А саме суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що такі покликання [PERSON] є недостовірними, до господарства [PERSON] є належний підїзд з дороги загального користування, яким він і користується (а.с. 52 зворот). Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно із вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги долучені представником позивача до матеріалів справи на підтвердження факту перебування спірної земельної ділянки в статусі «підїзної дороги» інформацію Управління Держземагентства у Калуському районі від 04.06.2014 р. (а.с. 21), листи Ріпянської сільської ради від 28.05.2014 р. № 158, 159, 160 (а.с. 20, 22, 25), лист Державної інспекції сільського господарства від 08.04.2013 р. №04-01/1225 (а.с. 120), лист Головного управління Держкомзему в Івано-Франківській області від 05.01.2011р. (а.с. 122), акт обстеження земельної ділянки від 27.12.2010 р. (а.с. 123), рішення Ріпянської сільської ради від 11.11.2005 року (а.с. 124), лист відділу містобудування та архітектури Калуської РДА від 29.04.2004 р. (а.с. 125), рішення Калуського районного суду від 27.11.2001року (а.с. 126), відповідь сільського голови Ріпянської сільської ради від 29.09.2000р. (а.с. 127). Адже вказані документи не є належними доказами в межах розгляду даної цивільної справи, оскільки вони підтверджують обставини, які існували до ухвалення Ріпянською сільською радою рішення № 5-26/2014 від 04.07.2014 р. «Про зняття статусу під'їзду та переведення в землі запасу сільської ради». З цих же підстав, враховуючи положення статті 20 Земельного кодексу України, не можуть слугувати підтвердженням статусу спірної земельної ділянки як заїзду і дані, які містяться в державному акті на право власності на земельну ділянку, виданого на імя [PERSON] (а.с. 7), оскільки цей документ видано ще 17 листопада 2003 року, тобто до прийняття Ріпянською сільською радою рішення № 5-26/2014 від 04.07.2014 р. За таких обставин суд приходить до висновку, що земельна ділянка між господарствами [PERSON] та [PERSON] не має статусу підїзду, а відноситься до земель запасу сільської ради. У відповідності до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений та обраний ним спосіб. Враховуючи, що на даний час земельна ділянка між господарствами [PERSON] та [PERSON] не має статусу підїзної дороги, належить до земель запасу сільської ради, то вимоги позивача про зобовязання не чинити йому перешкоди в користуванні по суті неіснуючою підїзною дорогою є безпідставними. Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Оскільки, на безпідставні позовні вимоги строк позовної давності не поширюється, то суд не дає оцінки посиланню сторони відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності як на підставу відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачено 3000,00 грн. (а.с. 54) за надання правової допомоги за угодою про надання правової допомоги (а.с. 63). А тому з позивача на користь відповідача слід стягнути вказану суму витрат. На підставі викладеного, ст.ст. 55, 144 Конституції України, ст.ст. 18, 19, 20 ЗК України, ст.ст. 3, 58, 60, 61, 88, 209, 212, 215, 218 ЦПК України,

Outcome: dismissed