Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 09.12.2013 року, справа прийнята Біловодським районним судом Луганської області 30 липня 2014 року. Гр. [PERSON] в першій редакції позовної заяви ( а.с. 1-4) просить стягнути з відповідача по справі , починаючи з 23 березня 2010 року по 10.12.2013 року 73018 гривень заробітної плати , посилаючись на те, що 05 жовтня 2009 року він був звільнений від роботи з ЖКП за власним бажанням. За рішенням Міловського районного суду від 01 жовтня 2010 року йому було частково сплачено заборгованість по заробітній платі та стягнуто середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку звільненому працівникові з 05.10.2009 року по день отримання Міловським районним судом позовної заяви , а не в день кінцевого розрахунку, тобто 23 березня 2010 року. В позовній заяві він не просив Міловський районний суд стягнути з відповідача кошти за перші 5 днів лікування , посилаючись на відмову відповідача надати позивачу копії лікарняних листів та їх втрату. Позивач вважає, що відповідач знав, як сплачуються лікарняні листи за перші 5 днів за рахунок роботодавця, але навмисно не надали пакет документів до ФССзТВП. За рішенням Біловодського районного суду від 30 травня 2013 року, додаткового рішення від 30.07.2013 року та за ухвалою колегії апеляційного суду Луганської області від 05 листопада 2013 року було доведено, що відповідач в особі Міловського житлово - комунального підприємства не виплатило позивачу належні йому суми і не виконало прямих обов'язків по наданню необхідного пакета документів до ФССТВП. Тому гр. [PERSON] вважає, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає втрачений заробіток, виходячи з заробітної плати в 1600 гривень за місяць, починаючи з 23.03.2010 року по 10.12.2013 року і складає суму в 73018 гривень, яку він просить суд стягнути з відповідача за затримку розрахунку, а в додаткових позивних вимогах, поданих ним 05.05.2014 року ( а.с.82), прийнятих до розгляду Біловодським районним судом за ухвалою від 07 серпня 2014 року, позовні вимоги збільшені до суми 75018,00 гривень, або збільшивши період на 25 днів - до 14.01.2014 року і обраховано інфляційні втрати до вищевказаної суми , виходячи з 13,5 відсотків на підставі статистичної довідки, тому сума позовних вимог, заявлених до стягнення , склала 85145,43 гривень . В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги і посилався на те, що відповідач затримував йому виплату лікарняних листів, тому повинен нести цивільно - правову відповідальність на підставі норм ст.116,177 КзПП України, або законів, які він вказав в позові. Представник відповідача гр. [PERSON] та директор Міловського МЖКП гр.Аблаб О.М. позовні вимоги повністю не визнали та вказали, що всі правовідносини позивача виникли під час його керівництва новоствореного підприємства, на даний час Міловське ЖКП не завинило позивачу ніяких коштів, тому що повністю їх йому в відповідні строки перерахувало. Окрім того, представник відповідача гр. [PERSON] просить суд застосувати положення ст. 233 КзПП України, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22.03.2012 року та взяти до уваги, що позивач пропустив встановлений нормами КзПП України тримісячний строк для звернення з позовом до суду. Вислухавши доводи сторін, дослідивши всі подані письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов гр. [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно наданих доказів, позивач працював у відповідача за спірний проміжок часу, коли в період роботи йому було видано два листи непрацездатності за невиробничою травмою, з яких було оплачено за рішенням суду тільки перші п'ять днів непрацездатності, та присудженні кошти він в залишковій сумі та остаточно отримав 14.01.2014 року. Суд приходить до висновку, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити відповідно не за безпідставністю його позовних вимог , а за пропуском строків позовної давності в три місяці, встановленого ст. 233 КзПП України, який повинен обчислюватися не з дня виконання рішення суду, а з часу присудження заборгованості, як раніше присудженої в порядку ст. 117 КзПП України 16.11.2010 року , виходячи з наступного: Виходячи з змісту закону України №2240-111 від 18.01.2001 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, обумовленими народженням та похованням», дійсно підставою для призначення майнової допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за перші п'ять днів покладені на роботодавця, а за наступні дні непрацездатності, починаючи з шостого дня , оплату бюлетенів з непрацездатності повинно бути здійснено за рахунок Фонду. Відповідно Постанови Правління Фонду соціального страхування № 26 від 22.12.2010 року «Про затвердження Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» , який набрав чинності з 04.02.2011 року визначено умови фінансування Фондом страхувальників - роботодавців для надання ними видів матеріального забезпечення. Гр. [PERSON] звільнився за власним бажанням , як вказав в позові, і ця обставина мала місце 05 жовтня 2009 року , а до цього за рішенням Міловського районного суду від 01 жовтня 2010 року , яке набрало чинності за ухвалою апеляційного суду Луганської області від 16.11.2010 року, позивачу було присуджено заробіток в порядку ст. ст.116, 117 КзПП України як звільненому за власним бажанням керівнику підприємства - про стягнення з відповідача у справі заборгованість в сумі 6929 гривень за час з 05 жовтня 2009 року по 22 березня 2010 року з його повного заробітку, (а не з сум , виходячи з порядку нарахування заробітку за останні два місяці, за виключенням коштів на тимчасову непрацездатність, яка передувала звільненню, бо ці кошти не включаються до розрахунку заробітної плати, що передбачено в Законі України «Про оплату праці» та Порядком обчислення заробітної плати , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року( в редакції зі змінами та доповненнями на час виникнення правовідносин між сторонами у справі)). Але суд також бере до уваги наявність рішення суду, яке набрало чинності , або враховує за ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, які не підлягають ревізуванню або доказуванню і визнаються обома сторонами. Виходячи з дати набрання чинності рішення суду , яке вступило в силу 16.11.2010 року , позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду без поважних причин, виходячи з того, що він вимагає від суду власне не самої не виплаченої йому заборгованості по заробітній платі, стосовно якої не застосовується строк позовної давності, а суму середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку, який вже був раніше стягнутим за рішенням суду, і який не пов'язаний з питаннями затримки поновлення позивача на роботі, тобто такий перебіг строку не є продовжуваним. Окрім того, як було зазначено вище, оскільки пропущений строк звернення до суду за основними позовними вимогами , втому числі і з 14.01.2014 року (додаткові позовні вимоги подані 05.05.2014 року) , то немає підстав і застосовувати індексацію до суми, яка не може бути присудженою за рішенням суду на суму, обраховану в порядку ст. 117 КзПП України, виходячи з рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-р/п, прийнятого в аспекті тлумачення конституційних положень частини першої ст. 233 КзПП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117,237-1 КзПП України, відповідно до якого було встановлено тримісячний строк на звернення до суду , відлік якого починається з дня, коли звільнений робітник взнав чи міг взнати, що власник чи уповноважений ним орган , по вині якого мала місце затримка виплати необхідних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, суд повинен застосувати дію законодавства на час виникнення правовідносин, які мали місце до прийняття рішення Конституційного суду між сторонами у справі і вирішити спір саме на час виникнення права у позивача на звернення з відповідним позовом до суду про стягнення як компенсації заробітної плати в порядку ст. 117 КзПП України, та як похідної від основного позову - суми індексації, яка могла б бути нарахованою в передбаченому законом випадку та за іншою методикою при наявності законності первісних позовних вимог. За вимогами ст. 10 ЦПК України встановлена змагальність сторін, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Враховуючи вищевикладене, та ту обставину, що після перебування позивача на лікарняному він звільнився через 14 днів - 05.10.2009 року, як це і передбачено ст. 38 КЗпП України, а рішення Конституційного суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 року по справі № 1-18/2013 року в даному випадку до виниклих між сторонами правовідносин застосованим бути не може. Виходячи з встановлення в ст. 233 КзПП України тримісячного стоку позовної давності для таких видів стягнення, суд відмовляє в задоволенні позову в порядку ст. 117 КзПП України - за пропуском строку звернення до суду, або в задоволенні позову необхідно відмовити за пропуском тримісячного строку для звернення до суду - як первісно підтриманих та в наступному прийнятих до провадження збільшених позивачем позовних вимог, тобто в тому числі і в цілому, також відповідно і індексації суми невиплаченої заробітної плати, обрахованої на підсумок як суми в порядку ст. 117 КзПП України . При винесенні рішення на користь держави з відповідача в порядку ст. 88 ЦПК України та Закону України « Про судовий збір» підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 гривні як судових витрат у зв'язку з наявністю у позивача пільги при розгляді справ , віднесених до категорії трудових спорів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed