Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнених позовних вимог просив: визнати протизаконним та скасувати рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська № 2548 від 10 червня 2015 року про відмову [PERSON] в приватизації квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; зобовязати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, передати [PERSON] у власність безкоштовно в порядку приватизації квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що проживає та зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру № 741 від 01 листопада 1977 року. Позивач 25 вересня 2014 року звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська з заявою про передачу йому та членам його сім`ї квартири у приватну власність у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на яку отримав відмову відповідача. Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, постановою якого, залишеною без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, визнано протиправним бездіяльність відповідача та зобов`язано останнього прийняти рішення по суті заяви позивача. На підставі постанови суду Будинкоуправлінням № 1 смт. Гвардійське видано довідку № 4 про склад сім`ї наймача квартири, відповідачем укладено договори на підготовку та оформлення документів про передачі квартири в приватну власність, позивачем отримано технічний паспорт на квартиру. Однак, 10 червня 2015 року відповідачем прийнято рішення № 2548, яким відмовлено у приватизації квартири в звязку з тим, що військове містечко, в якій розташована квартира, включене до числа закритих, і житлові приміщення які розташовані в ньому, не підлягають приватизації, окрім того є військовим майном. Документів на надання повноважень розпоряджатися майном не надходило. Означені дії та рішення відповідача вважають неправомірними, такими, що не відповідають діючому законодавству України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська в судове засідання не з`явилась, підстав неявки не повідомила, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена. У відповідності до поданих заперечень просила відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що у КЕВ відсутні повноваження на передачу військового майна у власність позивачу оскільки будинок є військовим майном та не переданий на баланс місцевої ради, яка повинна бути відповідним органом приватизації, вказала на статус військового містечка та відсутність у відповідача бланків суворої звітності, внаслідок чого відповідач не має можливості виконати судове рішення у випадку його задоволення. Представник третьої особи Міністерства Оборони України в судове засідання не з`явився. Згідно заяви, просив відмовити в задоволенні позову вказуючи, що житловий будинок, який позивачі займають на підставі ордеру, на виконання Наказу Міністра оборони № 569 від 15 вересня 2011 року «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад» у власність територіальної громади не переданий, внаслідок чого є власністю держави в особі Кабінету Міністрів України, а тому у відповідача відсутні повноваження по передачі майна у власність, крім того посилався на те, що вирішення питання щодо передачі майна у власність територіальних громад припинено до закінчення АТО та розгляду означеного питання державою. Третя особа-2 надала суду заяву, у відповідності до якої відмовилась від права на приватизацію. Дослідивши надані позивачем докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно з ордером № 741 від 01 листопада 1977 року, виданого Квартирно-експлуатаційною частиною району, [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька) надано право на вселення в квартиру, за адресою: [ADDRESS] /а.с.23/. 01 січня 2003 року позивачем із Будинкоуправлінням № 1 Гвардійської КЕЧ району на підставі ордеру № 741 укладено безстроковий договір найму житла квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] /а.с.24-25/. [PERSON] померла 28 квітня 2009 року, 10 листопада 1988 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] та набула Громадянства Російської Федерації. Станом на 05 травня 2015 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] головний квартиронаймач та член його сім`ї [PERSON] (донька) /а.с.26, 27/. Сторонами у справі визнано, що вищезазначене житлове приміщення належить до житлового фонду Міністерства оборони України, перебуває у повному оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, знаходиться на балансі Будинкоуправління № 1 Гвардійської КЕЧ району /а.с.97, 98/, консолідованому балансі з КЕВ м. Дніпропетровська. У відповідності до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, зазначений відділ здійснює безпосередньо квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності. Квартирно-експлуатаційне забезпечення це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, обєктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном. Згідно п. 3.2.4 Положення, на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська покладений обовязок та повноваження щодо утримання житлового фонду. У відповідності до ст. 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Судом встановлено, що 25 вересня 2014 року позивач звернулась до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська з заявою про передачу йому та членам його сім`ї квартири у приватну власність у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» /а.с.15/. Листом № 2852 від 01 жовтня 2014 року позивача повідомлено про відсутність підстав для приватизації квартири, оскільки житлове містечко смт. Гвардійське відноситься до числа «закритих» військових містечок /а.с.17-19/. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року, залишеною без зміну ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року визнано протиправною бездіяльність КЕВ м. Дніпропетровська щодо неприйняття рішення за заявою [PERSON] від 25 вересня 2014 року вх..№2330 про передачу в приватну власність квартири [ADDRESS] згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зобовязано КЕВ м. Дніпропетровська прийняти рішення по суті заяви. 10 червня 2015 року Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська прийнято рішення № 2548, яким відмовлено в передачі в приватну власність вищезазначеної квартири. Підставою відмови в приватизації спірного житла в рішенні зазначено те, що військове містечко, в якій розташована квартира, включене до числа закритих, в звязку з чим, житлове приміщення не підлягає приватизації. Суд приходить до висновку, що рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська підлягає скасуванню, з наступного. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в звязку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19 червня 1992 р. за № 2482-ХІІ. Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п.2 ст.2 цього Закону. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків памяток садове - паркового мистецтва, історикокультурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС». Згідно з положенням, затвердженим Наказом Міністра оборони України №215 від 21 квітня 2011 року та Наказом Міністра Оборони України № 448 від 03 липня 2013 року визначення «закрите військове містечко» та коло осіб, які мають право затверджувати перелік закритих військових містечок виключені. 03 вересня 2010 року Начальником Генерального штабу - Головнокомандуючим Збройних сил України [PERSON] затверджений останній чинний, такий, що ґрунтується на Наказі Міністра оборони СРСР №75 від 22 лютого 1977 року, «Перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд», селище міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області не були включені до цього переліку. На підтвердження того, що смт. Гвардійське не наданий статус закритого військового містечка свідчить і Наказ Міністра оборони № 569 від 15 вересня 2011 року «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад» з затвердженими переліками військового майна. Згідно Наказу Міністра оборони України № 569 «Про безоплатну передачу військового майна у приватну власність до територіальних громад», безоплатно передається у комунальну власність територіальним громадам смт. Черкаське і смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, зазначений Наказ є обовязковим для виконання КЕВ м. Дніпропетровська та Черкаською і Гвардійською селищними радами. Розглядаючи доводи відповідача щодо роз`яснень, викладених в листі заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України № 14492/с від 19 серпня 2013 року разом із затвердженим Переліком закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд, якими до вказаного Переліку включено військове містечко смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, суд приходить до висновку, що означений Перелік суперечить Наказу Міністра оборони України № 569 від 15 вересня 2011 року «Про безоплатну передачу військового майна у комунальну власність територіальних громад», який має вищу юридичну силу і на даний час є чинним. Крім того, Перелік закритих військових містечок від 19 серпня 2013 року не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, що передбачено Указом Президента України № 493/92 від 03 жовтня 1992 року «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», тому не може вважатися таким, що набрав чинності та може бути застосованим. Згідно Указу Президента України № 406/2011 від 06 квітня 2011 року «Про Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних сил України», Начальник Генерального штабу не має повноважень щодо скасування Наказу Міністра оборони України №569 від 15 вересня 2011 року, який є чинним. Внаслідок викладеного вбачається, що станом на момент розгляду справи законодавством України не визначене юридичне поняття «закрите військову містечко», «закрите військове поселення» в звязку з чим, суд приходить до висновку, що смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області не має статусу закритого військового поселення. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачене, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Згідно з п.5 ст.5 вищевказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз. Як встановлено судом вище, позивач зареєстрований в спірному житловому приміщенні, участі у приватизації державного житлового фонду не брав, що підтверджується відповідною довідкою Будинкоуправління №1 про склад сімї. Згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року затверджене «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т.ч. і рішення органу приватизації. У відповідності до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі і визнання права. Як зазначалося вище, судом встановлено, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська заперечує право позивача на приватизацію спірної житлового приміщення. Оскільки судом встановлене право позивача на одержання спірної квартири у приватну власність, відповідачем оспорюється зазначене право, позовні вимоги в частині визнання права позивача на приватизацію квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, яким позивачу відмовлено у передачі в приватну власність, в звязку з тим, що зазначене рішення суперечить наведеним вище нормам законодавства України та порушує права позивача на отримання житла у власність. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затверджене Наказом МЖКГ № 396 від 16 грудня 2009 року, встановлюють порядок передачі квартир в приватну власність. Так, зокрема, наймач та члени його сімї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобовязаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво. Зазначена процедура передбачена ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Водночас, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині зобовязання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська передати квартиру у приватну власність шляхом приватизації задоволенню не підлягають, оскільки норми цивільно-процесуального законодавства не наділяють суд повноваженнями органу приватизації, повноваженнями на зобов`язання органу приватизації прийняти рішення про передачу житла у власність. Зазначений обовязок органу приватизації прямо передбачений нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і в разі, якщо зазначений орган зволікає з винесенням відповідного рішення або вчиненням інших дії, суд має право зобовязати розглянути заяву про передачу житла в приватну власність, вчинити певні дії, та в разі необґрунтованої відмови, скасувати рішення органу приватизації, зобовязати вчинити певні дії щодо розгляду заяви. Оскільки Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська не розглянута заява позивачів, не приймалося рішення (після скасування первісного рішення) щодо передачі позивачам у власність спірного житла або відмови у передачі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити, оскільки вони заявлені передчасно, та не в спосіб, передбачений для захисту прав та інтересів. Водночас, оскільки суд прийшов до висновку про скасування рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про відмову в задоволенні заяви позивача про передачу квартири у власність, зазначений орган приватизації фактично повинен повторно розглянути заяву позивача. При цьому, суд не приймає до уваги в якості належного доказу на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог посилання відповідача та третьої особи на відсутність повноважень КЕВ м. Дніпропетровська вирішувати питання про приватизацію житлового фонду, належність означеного питання до компетенції виключно Кабінету Міністрів України, оскільки матеріали справи містять достатні докази на підтвердження перебування на балансі відповідача означеного майна та доказів того, що не передача квартири у встановлений Наказом Міністра оборони України № 569 строк на баланс територіальної громади сталася не з вини відповідача. При цьому, належність землі, на якій розташовано будинок Міністерству оборони України не є підставою для висновку про неможливість передачі квартири. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору суд виходить з положень ст.88 ЦПК України та того, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 1474,40 грн., а тому судові витрати стягуються з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial