Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив в процесі розгляду справи та в якій просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] до [PERSON] Ѕ частину будинку [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати за кожним із сторін по ј частині спірного будинку та по Ѕ частині спірної квартири. Свої вимоги мотивував тим, що між сторонами 18 січня 1974 року укладений шлюб зареєстрований Олевським районним бюро РАЦС Житомирської області, про що вчинено актовий запис № 9. Проживали вони разом до 2013 року, коли рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року шлюб між ними було розірвано. За час подружнього життя в них народилися троє дітей, які на даний час є повнолітніми. Сторони мали спільний бюджет та заощадження, до якого вносилися доходи обох. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 січня 2014 року стягнуто в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя з позивача на користь відповідача грошові кошти в розмірі 26006 гривень, які перебували на рахунках в банках на підставі депозитних договорів, оформлених [PERSON] дане рішення виконане в повному обсязі. В період спільного проживання та за рахунок спільних коштів сторонами 26 лютого 1994 року придбано Ѕ частину будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарсько-побутових будівель. Договір купівлі-продажу за спільною згодою оформлений на ім`я відповідача [PERSON] даним будинком вони користувалися в якості дачі, оскільки постійно проживали в іншому місці. Також в період перебування в зареєстрованому шлюбі в 2013 році сторонами за спільні кошти подружжя придбана житлова квартира [ADDRESS] , право власності на яку в цілому також було оформлене на відповідача. Через існування домовленостей між сторонами щодо користування вказаним нерухомим майном, позивачем не заявлялися вимоги про його розподіл при розгляді судом справи за позовом [PERSON] про розподіл спільно нажитих грошових коштів. Але на даний час виник спір щодо користування та розпорядження нерухомим майном. Також в процесі розгляду справи надав суду довідки про його дохід за період з 2010 по 2013 роки. Вказав, він один був утримувачем родини , один працював та отримував пенсію. Відповідач по справі жодного дня не працювала та не мала власних джерел доходу. Відповідач надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення мотивувала тим, що спірна квартира придбана нею за місяць до розірвання шлюбу за її особисті кошти, отримані нею відповідно до розподілу спільного майна подружжя та за взятий нею кредит, так як позивач на той час вже не мешкав з відповідачем і сам брак носив чисто формальний характер. Крім того, вважає позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з такою вимогою. Відповідач в квартирі ніколи не проживав, зареєстрований в ній не був та весь час знав, що квартира придбана за особисті кошти відповідача. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час перебування у шлюбі, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Представник позивача в судовому засіданні просить задовольнити вимоги позову в повному обсязі, зазначивши про відсутність підстав для застосувавання строків позовної давності, так якїї довіритель постійно користувався спірною квартирою деякий час проживав у неї. Крім того до справ стосовно поділу спільного майна подружжя строки позовної давності не застосовуюються. Твердження відповідача стосовно особистих коштів за які придбана квартира по [ADDRESS] спростосовуються згодою чоловіка [PERSON] викладеною в договорі купівлі-продажу вказаної квартири, що остання набувається в інтересах сім`ї. Відповідач та її представник в судовому засіданні просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а до поділу квартири по [ADDRESS] застосувати строки позовної давності, так як позивач ніколи не користувався вказанною квартирою, дана квартира придбавалась на стадії розлучення для проживання [PERSON] та за кошти останньої на підтвердження цього надано до суду докази у вигляді кредитних договорів на [PERSON] які остання отримувала для розрахунку за квартирі, крім того вказана квартира була придбана з відстрочкою платежу і останній платіж був зроблений саме відповідачкою. [PERSON] також в судовому засіданні пояснювала. що її бувший чоловік ніколи не проживав в квартирі по пров. Транспортному не утримував її . а проживав у Вознесенську. тим паче він достовірно знав на час поділу вкладів у 2014 році , що існує ця квартра, але він не позивався про її розподіл. Повно, всебічно та об`єктивно розглянувши справу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі зареєстрованому 18 січня 1974 року Олевським районним бюро РАЦС Житомирської області, про що вчинено актовий запис № 9. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 лютого 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Знам`янської міської державної нотаріальної контори Цуркан О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 380 та реєстраційного напису на ньому від 20 квітня 1994 року, [PERSON] купила Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель в [ADDRESS] . Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми, в частині спору про Ѕ частину будинку, який був придбаний в 1994 році, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України. Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання частини будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст.22,25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). У п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже судом встановлено, що Ѕ частина будинку з відповідною частиною господарських будівель в [ADDRESS] , яка зареєстрована як особиста приватна власність за [PERSON] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбанийй ними в період їх шлюбу, що не заперечується відповідачем, за спільні кошти подружжя. Відтак [PERSON] у силу закону належить половина Ѕ частини вказаного будинку. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Гріцик Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №758, [PERSON] купила у власність квартиру [ADDRESS] . При цьому п.1.10 вказаного договору передбачає, що купила вказану квартиру за згодою свого чоловіка [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. 29 липня 2013 року за реєстровим №4, яка зберігається в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса. За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що на час придбання спірної квартири, сторони разом не проживали, спірного господарства не вели, шлюб носив лише формальний характер, та на той час сторони твердо вирішили розлучитися. Сторони примирення не шукали, при розірванні шлюбу обоє згодилися на його розірвання. Позивач вказав, що ніколи не проживав в спірній квартирі, зареєстрований в ній не був. Відповідач в свою чергу повідомила, що шлюбні відносини між сторонами припинені задовго до офіційного розірвання шлюбу судом. Сумісне проживання було неможливим, тому вона вирішила придбати житло, в якому зараз проживає та яке надалі планувала заповісти синові. Задля придбання спірної квартири вона 29 липня 2013 року отримала кредит а ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 21800 гривень. Так як домовилася в продавцем про відстрочку сплати коштів за квартиру та їй не вистачало коштів, вона отримала ще один кредит в ПАТ «Дельта Банк» 07 листопада 2013 року на суму 11000 гривень. Крім того, частину коштів на придбання квартири вона витратила з тих, що отримала від позивача при розподілі спільного сумісного майна подружжя в розмірі 26006 гривень. Також вказала, що мала заощадження у АТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 57730 гривень, відповідно до договору на вклад комбінований, які також витратила на купівлю квартири. Позивач, з яким вона на час купівлі квартири перебувала ще у шлюбі, надавав згоду на купівлю відповідачем спірної квартири, про що надав нотаріально засвідчену згоду на це. Він достеменно знав про те, що квартира куплена на особисті кошти відповідача та з 2013 року ніяких претензій щодо квартири не пред`являв, проживати в ній не планував. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача та приймає надані нею докази як належні та достовірні, які підтверджують купівлю спірної квартири відповідачем за особисті кошти. Доводи представника позивача про недоведеність того, що саме цими коштами, на які посилається відповідач, вона скористалася при купівлі квартири, суд не приймає до уваги та вважає їх відхилити як неналежні. При цьому доводи позивача про те, що відповідач під час перебування у шлюбі не мала самостійного доходу, який би дозволив придбати квартиру, не має значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що відповідач спростувала належними та допустимими доказамипрезумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру. Щодо застосування пропуску строків позовної давності, про який заявляє представник відповідача, суд вважає роз`яснити наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Судом враховано те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду. Вирішуючи спір за даним позовом суд приходить до висновку, що до спірної частини будинку, яка придбана сторонами в період шлюбу в 1994 році та використовувалася ними в якості дачі, відповідачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, так як сторони мали домовленості щодо користування цим нерухомим майном, даний факт не заперечув і відповідач в судовому засіданні. Позивач звернувся до суду з моменту, коли дізнався про порушене його право користування таким майном. Щодо спірної квартири суд вважає неможливим застосувати строк позовної давності через те, що в судовому засіданні доведено письмовими доказами, що спірна квартира придбана за власні кошти [PERSON] , дані обставини були відомі позивачу по справі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати , пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що відповідач є інвалідом ІІ групи та звільнена від сплати судового збору відповідно до п.9 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає віднести судовий збір на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial