Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с. 112-113) просив визнати набуття нерухомого майна квартири № 59, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, буд. 22/14, площею 52,70 кв.м. [PERSON] недобросовісним; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] належне [PERSON] нерухоме майно - квартиру № 59, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, буд. 22/14, площею 52,70 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що 11.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач отримав від [PERSON] в борг 110 000,00 грн., який він зобовязався повернути до 11.02.2017 року шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2291,67 грн. В забезпечення виконання договору позики між [PERSON] та [PERSON] 11.02.2013 року було укладено договір іпотеки, згідно якого, на виконання основного зобовязання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру № 59, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, буд. 22/14, площею 52,70 кв.м. При цьому, предмет іпотеки сторони оцінили в розмірі 632700,00 грн. З 15.03.2013 року позивач щомісячно сплачував позикодавцю суму боргу в розмірі 2291,67 грн., про що свідчать відмітки в складеному сторонами документі про отримання коштів та підпис позикодавця. Останній платіж позикодавець отримав 24.08.2015 року, залишок боргу на цю дату складав 38958,23 грн. Однак, 04.09.2015 року він отримав листом повідомлення від [PERSON] про відступлення прав вимоги від 26.08.2015 року, де повідомлено позивача, що 26.08.2015 року всі права вимоги до нього за договором позики від 11.02.2013 року були відступлені [PERSON], а також права іпотекодержателя за договором іпотеки від 11.02.2013 року, також 04.09.2015 року він отримав листом від нового кредитора [PERSON] повідомлення про намір реалізувати предмет іпотеки від 31.08.2015 року. Всупереч нормам ст. 33,35,38 Закону України «Про іпотеку» 10.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, при цьому відповідач не набув ні права власності на предмет іпотеки, ні права продажу, оскільки позивач сплачував кошти в порядку визначеному в договорі позики, а відчуження спірної квартири відбулося всупереч нормам Закону України «Про іпотеку». Позивач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, що містить зміст позовної заяви та письмові пояснення, долучені до матеріалів справи з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, крім того просили стягнути з відповідачів судовий збір. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, з підстав, що містять письмові заперечення проти позову (а.с. 146, 169). Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідачів [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обовязків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобовязаннями. Судом встановлено, що 11.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] суму позики у розмірі 110000,00 грн., які позичальник зобовязався повернути до 11.02.2017 року, шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 2291,67 грн. Відповідно до п. 4 вказаного договору у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобовязується сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 0,1 % від суми позики за кожний день прострочення починаючи з першого дня. Згідно п. 5 вказаного договору якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з чинним законодавством може бути звернено стягнення, де б воно не знаходилося та з чого не складалося. Крім того, 11.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого, на виконання основного зобовязання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру № 59, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, буд. 22/14, площею 52,70 кв.м. (а.с. 13) В судовому засіданні встановлено, що під час укладення договору позики від 11.02.2013 року [PERSON] та [PERSON] був оформлений графік погашення боргу. (а.с. 17) Згідно вказаного графіку, що міститься в матеріалах справи, перша проплата боргу була проведена 15.03.2013 року в обумовленому сторонами розмірі, а саме 2291,67 грн., в подальшому погашення боргу проводилося щомісячно та остання дата виплати боргу становила 24.08.2015 року, при цьому залишок боргу становив 38958,23 грн. Як убачається з матеріалів справи, на адресу [PERSON] від [PERSON] надійшло повідомлення про відступлення прав вимоги, за яким [PERSON] повідомляє, що 26.08.2015 року всі права вимоги [PERSON] за договором позики від 11.02.2013 року були відступлені фізичній особі [PERSON], а також відступлені та перейшли до нового кредитора права іпотекодержателя за договором іпотеки від 11.02.2013 року, а тому на підставі викладеного просив здійснювати виконання всіх зобовязань за договором позики та договором іпотеки на користь нового кредитора. (а.с. 18) Як убачається з матеріалів справи, вказане повідомлення отримане [PERSON] 04.09.2015 року, про що свідчить відмітка про поштове вручення рекомендованої кореспонденції. (а.с. 19-21) Також, на адресу [PERSON] 04.09.2016 року від [PERSON] надійшло повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки від 31.08.2015 року, за яким останній повідомив, що користуючись своїм правом іпотекодержателя новий кредитор повідомляє боржника про намір реалізувати предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, з метою задоволення вимог за договором позики, оскільки боржником не виконуються умови договору позики та не повертається суми позики. (а.с. 22-25) 10.09.2015 року між [PERSON] (продавець, що являється іпотекодержателем за договором іпотеки, іпотекодавцем за яким є [PERSON]) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №4713, відповідно до умов якого, продавець продає, а покупець купує у власність квартиру № 59, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, буд. 22/14, яка на праві власності належить [PERSON] (а.с. 26-27) Відповідно до п. 1.3 вказаного договору купівлі-продажу, право продажу квартири виникло у продавця у звязку із порушенням умов договору позики від 11.02.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1268, в тому числі договору відступлення права вимоги за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], 26 серпня 2015 року за № 811, а також на підставі положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», у тому числі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в розділі VI Договору іпотеки, за яким власник був належним чином повідомлений про намір іпотекодержателя реалізувати предмет іпотеки, що підтверджується його особистим підписом, який зроблено 31.07.2015 року на повідомленні про наміри реалізувати предмет іпотеки від 30.07.2015 року. Аналізуючи вищевикладений договір судом встановлено, що сторонами в даному договорі є продавець, який також виступає іпотекодержателем - [PERSON], покупець - [PERSON] та іпотекодавець - [PERSON]. Загальні підстави для виникнення права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки визначений нормою ст. 38 Закону України «Про іпотеку», на яку також посилається приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], як дотриманою нормою, що надає право на продаж квартири, що виникло у продавця. Відповідно до норми ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що [PERSON] набув статус іпотекодержатель з моменту підписання договору відступлення права вимоги за договором позики від 11.02.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] 26.08.2015 року. У нового іпотекодержателя виникає право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві» якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. В даному випадку, аналізуючи договір іпотеки, таке застереження визначено параграфом 6.3 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 14), в якому визначено, що «сторони цього договору вирішили, що іпотекодержатель, у разі порушення іпотекодавцем зобовязання за договором позики, задовольняє забезпечену іпотекою вимогу на свій розсуд або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або шляхом набуття права продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за договором позики». Відповідно до договору позики, сторони домовилися, що позичальник зобовязується повернути борг до 11.02.2017 року, шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2291,67 грн., при цьому договором не визначено який день місяця має проводитися розрахунок. Аналізуючи графік погашення [PERSON] суми боргу [PERSON], то вони проводилися в різні числа місяця на протязі з 15.03.2013 року по 24.08.2015 року. Тобто, прострочення виконання зобовязання за договором позику у [PERSON] наступає з 01.10.2016 року. Разом з тим, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики настають зобовязальні наслідки визначені п. 4 договору позики, а саме - сплати позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойки в розмірі 0,1 % від суми позики за кожний день прострочення починаючи з першого дня. Що стосується звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, то це визначено п. 5 договору позики, де сторони погодились, що звернення стягнення на будь-яке майно позичальника можливе якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного договором позики строку, тобто до 11.02.2017 року. В договорі іпотеки, а саме в параграфі 1.2 договір позики іменується як «Основне зобовязання», та в договорі іпотеки в п. 4.3.3 вказано, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі у разі невиконання умов Основного зобовязання, тобто договору позики, в якому чітко визначено наслідки щодо прострочення виконання зобовязання та наслідки щодо не повернення боргу протягом визначеного строку. Судом також врахований параграф 6.4 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов договором позики, в тому числі у випадку одноразової чи неодноразових прострочок Іпотекодавцем сплати та/або неповернення кредиту іпотекодержателю, порушення будь-яких інших умов договором позики, а також у випадку порушення Іпотекодавцем умов цього Договору, в т.ч. умов зберігання та/або експлуатації предмета іпотеки - незалежно від настання строку виконання зобов'язань по договором позики Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається: стислий зміст порушених зобов'язань; вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк; попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Даний параграф та саме застереження про задоволення вимог іпотекодержателя також можна визначити договірними відносинами між сторонами, який визначає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки та який прирівнюється до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, за яким правові наслідки для іпотекодержателя наступають у разі - невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов договором позики, в тому числі у випадку одноразової чи неодноразових прострочок Іпотекодавцем сплати та/або неповернення кредиту іпотекодержателю. А тому, новий іпотекодавець [PERSON] у разі не виконання умов договору позики (Основного зобовязання) мав надіслати іпотекодавцю [PERSON] письмову вимогу про усунення порушення, якщо таке настало б, після 01.10.2016 року. Однак, всупереч нормам Договору позики від 11.02.2013 року, договору іпотеки від 11.02.2013 року, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» [PERSON] було проведено відчуження предмета іпотеки, а саме квартири № 59, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, буд. 22/14, площею 52,70 кв.м., а покупець квартири [PERSON] набув майно без достатньої правової підстави на те. Судом були проаналізовані і інші докази подані сторонами по справі, для задоволення своїх вимог та заперечень, проте враховуючи спірні правовідносини, що склалися та діючи в межах заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для аналізу доказів, що стосуються суми боргу, яка залишилась не виплаченою за договорами позики, оскільки фактичні дані щодо суми заборгованості [PERSON] перед [PERSON] не являються предметом спірних правовідносин та регулюються різними правовими нормами, які не ставилися сторонами по справі. Також, суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], яка показала, що являється дружиною позивача [PERSON] та фактично вона діяла від імені позивача при укладенні спірних договорів, оскільки дані факти не підтвердженні, свідок не виступає стороною договірних відносин, що склалися між сторонами та може мати зацікавленість у даній справі. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, сторони при укладенні договорів між собою та викладаючи їх зміст мають враховувати насамперед акти цивільного законодавства, що діяли на момент вчинення договірних зобовязань, а не погодження між сторонами. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Статтею 387 Цивільного кодексу України закріплено право витребування власником свого майна у особи, яка безпідставно заволоділа цим майном. З контексту вказаної норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна. Частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно. Згідно розяснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. ( Правова позиція Верховного Суду України у Справі № 6-88цс13 від 02.10.2013 року) Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Разом з тим, договірні відносини чітко врегульовані договорами, укладеними між сторонами по справі, а право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки визначений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та\~ст. 317 ЦК України\~зміст права власності передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено положеннями\~ст. 400 ЦК України\~недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. А тому, враховуючи, що позивач є неволодіючим власником майна та звертається з позовними вимогами до володіючого не власника майна з метою витребування майна із чужого незаконного володіння, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Отже, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] В»ячеславович про визнання набуття нерухомого майна недобросовісним та витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає задоволенню. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 1575,23 грн., тобто по 787,62 грн. з кожного відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового та немайнового характеру, що підтверджується залученим до матеріалів справи платіжними дорученнями про його оплату, враховуючи оплату забезпечення позову. Враховуючи наведене та

Outcome: approved