Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просить: - визнати незаконними та скасувати Наказ генерального директора ДП «Завод ім. В.О. Малишева » від 26.03.19р. за № 336-к, яким було звільнено першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» - позивача 26 березня 2019 року, а також Наказ № 274 від 28.01.19р. про перевід позивача на одноденну робочу неділю з 01.04.19р. (зміна істотних умов праці); - поновити позивача на посаді першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» ; - стягнути з державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.03.19р. по дату видання відповідачем наказу про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що наказом від 09.11.15р. № 939-к по державному підприємству «Завод імені В.О. Малишева» позивача призначено на посаду першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення з 02.11.15р. Наказом генерального директора ДП «ЗіМ» від 26.03.19р. за № 336-к позивача звільнено з посади першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення підприємства,на підставі п. 6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, а саме: відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.Позивач вважає, що його було звільнено незаконно в зв,язку з тим, що незаконні дії посадових осіб, а саме: генерального директора ДП «Завод імені В.О. Малишева» Хланя О [PERSON] , його першого заступника [PERSON] та заступників [PERSON] , [PERSON] , начальника відділу кадрів Латанської О.А., головного енергетика заводу (ГЕ) [PERSON] призвели до порушення його трудових прав на посаді першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення ДП «ЗіМ», на якій він працював з 02.11.15р. по 26.03.19р.Початком та приводом до переслідування позивача з боку вказаних посадових осіб підприємства стало звернення позивача від 26.11.18р. в державний концерн «Укроборонпром» про протиправні дії окремих працівників ДП «Завод ім. Малишева» під час списання товарно-матеріальних цінностей. З моменту звернення позивача в ДК «Укроборонпром» розпочалося переслідування позивача керівництвом заводу , як викривача корупційних діянь з боку вищого керівництва заводу та посадових осіб системи безпеки підприємства шляхом скорочення його посади, потім переведення на одноденну робочу неділю під надуманим приводом покращення оперативного управління, проведення оптимізацїї бізнес-процесів і т.і. Своїми незаконними діями зазначені посадові особи, діючи за єдиним наміром незаконно звільнити позивача з займаної посади першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення (п.5002) ДП «ЗіМ», спочатку підготували Наказ № 3141 від 23.11.18р. про скорочення його посади з надуманою мотивацією, а коли ДК «Укроборонпром», як управляюча компанія, згідно законодавства України не дала згоду на це скорочення, Наказом по заводу № 275 від 28.01.19р. відмінили Наказ № 3141 від 23.11.18р. та видали новий Наказ № 274 від 28.01,19р. про перевід позивача на одноденну робочу неділю з 01.04.19р. (зміна істотних умов праці) абсолютно безпідставно, під надуманими приводами, коли в цей же час вводиться в штатний розклад нова додаткова посада заступника головного енергетика з загальних питань. Згідно номера Наказ № 274 про суттєве погіршення умов праці для позивача було видано раніше Наказу № 275 про відміну скорочення його посади, тобто деякий час він знаходився і під скороченням і під переведенням його на одноденну робочу неділю одночасно.Позивач зазначив, що умисел його звільнити керівництво заводу формувало ще в жовтні 2018 року, коли за їх дорученням на той час головним енергетиком [PERSON] було підготовлений новий штатний розклад відділу ГЕ (84), де відсутня його посада першого заступника головного енергетика з енергозабезпечення (п. 5002) . В цей же час вводиться в відділі головного енергетика (84) нова додаткова посада заступника головного енергетика з загальних питань без посадової Інструкції, куди призначається інша особа; на місце звільненого в цей період іншого заступника головного енергетика з енергозбереження та енергообладнання на усне прохання позивача не переводять, відмовляють в цьому переводі; в цей же час заяву позивача на відпустку в квітні-травні усно відхилено та повернуто без резолюцій, посилаючись на дуже великий об`єм завдань, які стоять саме перед позивачем , як першим заступником головного енергетика.За період роботи з 02.11.15р. по 26.03.19р. на ДП «ЗіМ» на посаді першого заступника ГЕ позивач не мав жодного стягнення, мав декілька заохочень, в тому числі і Подяку від генерального директора Укроборонпрому .Викладені переслідування позивача з боку вищеназваних осіб з числа керівництва ДП «ЗіМ» та створення непереносних, недопустимих умов праці, свавілля з боку керівників заводу привели до вимушеного прийняття з його боку рішення під тиском вищезазначених обставин про звільнення з підприємства за п. 6 ст. 36 КЗпП України . В своїй заяві на звільнення від 26.03.19р. позивач просив адміністрацію заводу документи про звільнення направити на його поштову адресу. До теперішнього часу адміністрацією підприємства не видана позивачу на руки та не надіслана трудова книжка на його адресу, а також не надані інші документи про звільнення, в тому числі і копію Наказу про звільнення, розрахунок заробітної плати та інших виплат при звільненні. Вказана обставина є грубим порушенням Конституції України та Кодекск Законів про працю та порушує його конституційне право на працю . 2 квітня 2019 року позивач звернувся зі скаргою до Головного управління Держпраці у Харківській області з викладених питань. За № 3-394/02.03/12- 08/5310 від 16.05.19р. позивачу надали відповідь , що 14.05.19р. рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду України проведення заходів державного контролю за виконанням законодавства про працю призупинено і по суті державним органом нічого не зроблено в питанні захисту прав позивача , перш за все на працю. 08.03.19р. позивач звернувся до генерального директора ДК «Укроборонпром» за захистом своїх прав від свавілля адміністрації заводу, в цьому ж листі виклав злочинні дії посадових осіб ДП «ЗіМ», що призвели до збитків державного оборонного підприємства на суму більше 11 млн. грн. , на що у відповіді отримав лише відписку. 03 червня 2019 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження . 20 червня 2019 року до суду надійшов відзив від представника ДП «Завод ім. Малишева» , в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача , посилаючись на те, що твердження позивача у позовній заяві , щодо його переслідування з боку керівництва заводу , є припущеннями та не підтверджуються жодними доказами. У зв`язку з необхідністю економії матеріальних ресурсів, проведення оптимізації бізнес-процесів, з метою раціоналізації робочих місць та ефективності використання потенціалу працівників згідно наказу ДП «ЗІМ» від 28.01.2019 року №274 позивачу встановлено з 01.04.2019 року одноденний робочий тиждень з робочим днем - понеділок та з додатковими неробочими днями - вівторок, середа, четвер і п`ятниця. З наказом №274 від 28.01.2019 року [PERSON] . ознайомлений під підпис 30.01.2019року, Вищевказаним повідомленням передбачено, що у випадку не згоди позивача продовжувати роботу зі зміненими умовами праці по закінченню двох місяців з моменту повідомлення, з ним буде припинено трудовий договір згідно п. 6. ст. 36 КЗпП України - відмова працівника від запропонованої роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. 26.03.2019 \~ \~ \~ \~року [PERSON] подано заяву про звільнення на ім`я генерального директора [PERSON] Заява позивача про звільнення містить його особистий підпис, підставу для звільнення - п. 6. ст. 36 КЗпП України, що свідчить про добровільне волевиявлення [PERSON] припинити трудові відносини з ДП «ЗІМ». Наказом №336-к від 26.03.2019 року [PERSON] звільнено відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України на підставі його особистої заяви. Так як позивач був попереджений про наступні зміни істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці і власноручно написав заяву про звільнення у зв`язку з відмовою від продовження роботи при змінених умовах праці, то його звільнення згідно п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України відповідає чинному законодавству. Не дивлячись на те, що накази ДП «Завод імені В.О. Малишева» №336-к від 26.03.2019року та №274 від 28.01.2019 року є правомірними, законними та такими, що не порушують прав та інтересів [PERSON] , представник відповідача вважає , що позивачем пропущений строк звернення до суду , оскільки згідно наказу ДП «ЗІМ» від 28.01.2019 року №274 позивачу встановлено з 01.04.2019 \~ \~ \~ \~року одноденний робочий тиждень з робочим днем - понеділок та з додатковими неробочими днями - вівторок, середа, четвер і п`ятниця. З наказом №274 від 28.01.2019 року [PERSON] . ознайомлений під підпис 30.01.2019року, що підтверджується повідомленням, яке підписано начальником відділу кадрів Латинською О.А. та заступником голови цехового комітету [PERSON] .Таким чином, враховуючи тримісячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, позивач мав право звернутися до суду з позовом про скасування наказу від 28.01.2019 року №274 у термін до 01.05.2019 року.Проте, позивач звернувся з даним позовом до суду 29.05.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Листом №649/19 від 11.04.2019 року відповідачем направлено на адресу позивача копію наказу №336-к від 26.03.2019 року, який отримано дружиною [PERSON] 24.04.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Таким чином, [PERSON] вручено копію наказу №336-к від 26.03.2019 року - 24.04.2019 \~ \~ \~ \~року. Отже, враховуючи місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, позивач мав право звернутися до суду з позовом про скасування наказу №336-к від 26.03.2019 \~ \~ \~ \~року у термін до 25.05.2019 року. Проте, позивач звернувся з даним позовом до суду 29.05.2019 року, тобто після спливу місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.Крім того , 26.03.2019 року позивачем підписано та надано відповідачу заяву про його звільнення.Проте, 26.03.2019 року [PERSON] не з`явився до відділу кадрів для отримання трудової книжки, що підтверджується актом від 26.03.2019 року, складеного та підписаного у складі комісії. 27.03.2019працівники відділу кадрів підприємства відвідали позивача за адресою місця реєстрації (за паспортом): [ADDRESS] , з метою передати йому трудову книжку. Проте, двері зазначеної квартири ніхто не відчинив, у зв`язку із чим, трудову книжку не повернуто позивачу, що підтверджується актом від 27.03.2019 року, складеного та підписаного у складі комісії. В подальшому відповідачем направлялися на адресу позивача листи №538/19 від 27.03.2019 \~ \~ \~ \~року, №551/19 від 28.03.2019 року, №603/19 від 04.04.2019 року, №649/19 від 11.04.2019 року про необхідність отримання ним трудової книжки ,які отримані особисто позивачем та його дружиною. На виконання ст. 116 КЗпП України 27.03.2019 року відповідачем здійснено виплату всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства. Таким чином, відповідачем здійснено розрахунки з позивачем при його звільненні, у зв`язку із чим доводи позивача є безпідставними та не підтвердженими доказами. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Представник третьої особи -Головного управління держпраці в Харківській області в судове засідання не з,явився. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, допитавши свідків, з,ясувавши обставини справи та дослідивши докази в їх сукупності , прийшов до наступного. \~ \~ \~ \~ Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~При розгляді трудових спорів, Верховний Суд України звертає увагу на необхідності застосування ст.232 КЗпП України при визначенні способів захисту прав у сфері трудових правовідносин (п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року). Відповідно до ч.1 ст.23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено, що позивача з 02.11.2015 згідно наказу № 939-к від 09.11.2015 року прийнято на роботу до ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на посаду першого заступника головного енергетика по енергозабезпеченню у відділ 84. Відповідно до наказу № 3141 від 23.11.18р. ДП «Завод ім. Малишева» посада позивача була скорочена. 26.11.2018 року позивачем до ДК «Укроборонпром» подано заяву про можливі протиправні дії працівників ДП «Завод ім. В.О. Малишева».27.12.2019 року йому надана відповідь про вжиття заходів відповідно до чинного законодавства. Згідно наказу ДП «ЗІМ» від 28.01.2019 року №274 у зв`язку із зміною в організації виробництва та праці , необхідністю економії матеріальних ресурсів, проведення оптимізації бізнес-процесів, з метою раціоналізації робочих місць та ефективності використання потенціалу працівників , які в межах своєї компетенції показують високу працездатність , ініціативність при виконанні державних замовлень , за результатами виконання начальниками підрозділів заводу наказу від 13.01.2018 року №142 , позивачу встановлено з 01.04.2019 року одноденний робочий тиждень з робочим днем - понеділок та з додатковими неробочими днями - вівторок, середа, четвер і п`ятниця. Наказом №275 від 28.01.2019 року наказ по ДП «Завод ім. Малишва» від 23.11.2018 року за №3141 «про зміну організаційної структури відділу головного енергетика «84»» скасований. Листом ДК «Укроборонпром» від 29.01.2019 року на адресу ДП «Завод ім. Малишева» повідомило, що не погоджує зміни до штатного розпису заводу з 01.02.2019 року (наказ від 23.11.2018 року №3141). Як вбачається з копії повідомлення позивача 30.01.2019 року ознайомлено з наказом №274 від 28.01.2019року , Вищевказаним повідомленням передбачено, що у випадку не згоди позивача продовжувати роботу зі зміненими умовами праці по закінченню двох місяців з моменту повідомлення, з ним буде припинено трудовий договір згідно п. 6. ст. 36 КЗпП України - відмова працівника від запропонованої роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. 08.03.2019 року позивачем до ДК «Укроборонпром» подано заяву про можливі протиправні дії працівників ДП «Завод ім. В.О. Малишева». 20.04.2019 року йому надана відповідь про вжиття заходів відповідно до чинного законодавства. 15.03.2019 року позивачем на ім,я начальника відділу 84 ДП «Заводу ім. В.О. Малишева» подана заява про надання йому основної відпустки за графіком з 02.04.2019 року по 03 .05.2019 року. Як вбачається з матеріалів справи , 26.03.2019 року позивач надав заяву про звільнення його з 26.03.2019 року , в зв.язку з змінами умов праці . Документи просив направити на його адресу. Наказом №336-к від 26.03.2019 року позивача [PERSON] було звільнено з посади відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпПУ, у зв,язку з поданою заявою. 02 квітня 2019 року позивачем на адресу Головного управління Держпраці у Харківській області подано скаргу щодо незаконної дії посадових осіб ДП «Завод ім. В.О. Малишева» . Листом Головного управління Держпраці у Харківській області від 16.05.2019 року позивачу повідомлено про передбачені заходи державного контролю у формі інспекційного відвідування ДП «Завод ім. В.О. Малишева». Відповідно до акту від 26.03.2019 року, складеного та підписаного у складі комісії: заступника начальника відділу кадрів [PERSON] , провідного інженера з кадрів - кер. групи [PERSON] , провідного інженера з кадрів [PERSON] , про те , що 26.03.2019 року [PERSON] не з`явився до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Як вбачається з складеного та підписаного у складі комісії: заступника начальника відділу кадрів [PERSON] , провідного інженера з кадрів - кер. групи [PERSON] , провідного інженера з кадрів відділу 84 [PERSON] - 27.03.2019 \~ \~ \~ \~року працівники відділу кадрів підприємства відвідали позивача за адресою місця реєстрації (за паспортом): [ADDRESS] . [ADDRESS] , з метою передати йому трудову книжку. Проте, двері зазначеної квартири ніхто не відчинив, у зв`язку із чим, трудову книжку не повернуто позивачу, Відповідно до листів №538/19 від 27.03.2019 \~ \~ \~ \~року, №551/19 від 28.03.2019 року, №603/19 від 04.04.2019 року, №649/19 від 11.04.2019 \~ \~ \~ \~року про необхідність отримання ним трудової книжки. Зазначені листи отримані особисто [PERSON] та його дружиною, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. На власника покладено обов`язок попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП України). На підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Конструкція норми ст. 36 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що у спорі працівника з роботодавцем про незаконність звільнення за пунктом шостим цієї статті, встановленню підлягає наявність зміни істотних умов праці, зокрема систем та розмірів оплати праці, а обов`язок довести, що працівник відмовився від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці покладається саме на власника (роботодавця) або уповноважений ним орган. Проведення власником (роботодавцем) заходів щодо зміни істотних умов праці - це виключне повноваження власника. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює у ДП «Завод ім. Малишева» провідним інженером з кадрів . На наступний день після звільнення [PERSON] , ходили до нього додому , щоб вручити йому трудову книжку , двері ніхто не відчинив, залишили йому перший лист про отримання трудової книжки в дверях , а другий поклали до поштової скриньки . 28.03.2019 року дане повідомлення надіслали на адресу позивача поштою з повідомленням , втретє лист був відправлений 11.04.2019 року . Про день звільнення позивача йому було повідомлено , щодо виплат вдень звільнення свідку не відомо. Трудова книжка позивача на даний час знаходиться у відділі кадрів підприємства. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює на підприємстві провідним інженером з кадрів. [PERSON] написав заяву про звільнення і в той же день був звільнений . В день звільнення позивач не з,явився за отриманням трудової книжки . На наступний день комісія у складі свідка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] поїхали до позивача за місцем його проживання для вручення трудової книжки , але двері ніхто не відчинив . Щодо виплат належним сум при звільненні позивача свідку не відомо. Чи вручена трудова книжка позивачу на даний час свідку не відомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює провідним інженером з кадрів у ДП «Завод ім. Малишева» . Позивач був звільнений 26.03.2019 року . 27.03.2019 року працівники відділу кадрів підприємства свідок, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] їздили за місцем проживання позивача для вручення йому трудової книжки , але двері ніхто не відчинив . 28.03.2019 року , 04.04.2019 року та 11.04.2019 року повідомлення про отримання трудової книжки відправлено позивачу поштою. Позивач на даний час так і не з,явився за отриманням трудової книжки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 26.03.2019 року позивач був звільнений з підприємства, так як не був згоден зі змінами в умовах праці . На наступний день комісія у складі: свідка, [PERSON] , [PERSON] поїхали за місцем проживання позивача для вручення йому трудової книжки , двері ніхто не відчинив. Перше повідомлення про тримання трудової книжки залишили у дверях , друге повідомлення поклали у поштову скриньку , про що складений акт. Після чого неодноразово відправляли повідомлення про отримання трудової книжки позивачу на домашню адресу. В день звільнення позивач за триманням трудової книжки не з.явився. Трудова книжка на даний час знаходиться у відділі кадрів. Суд встановивши, що у ДП «Завод ім. В.О. Малишева» відбулася зміна істотних умов праці, а [PERSON] письмово повідомив про відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці, вважає про відсутність підстав для задоволення позову. Твердження позивача про примушення його до звільнення шляхом створення недопустимих , непереносних умов праці та постійного психологічного тиску не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються зібраними доказами у ході розгляду справи. Судом встановлено, що позивачу неодноразово направлялися повідомлення , щодо отримання у відділі кадрів ДП «Завод ім. Малишева» трудової книжки, які позивачем були проігноровані. Наказ від 26 березня 2019 року №336-К про звільнення відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України , в зв,язку з поданою заявою [PERSON] відповідає вимогам закону . Звільнення позивача з роботи було правомірним. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові ВСУ №6-33цс14. Відповідно до ч. 1 ст 233 КЗпП України, - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Конституційний Суд України у своєму рішенні по справі № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-409цс16 від 06 квітня 2016 року, де зазначено, що статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; встановлені статтями 228, 223 цього Кодексу строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін і в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити поважність пропуску таких строків та навести причини його поновлення або відмови у поновленні строку. У постанові Верховного Суду України № 6-1033цс17 від 05 липня 2017 року зазначено, що відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки; разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для звернення до суду вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника на вчинення процесуальних дій - подачі позову. Зі справи вбачається, що копію наказу [PERSON] отримав 24.04.2019 року, Тобто, позивач був обізнаний про звільнення, не був позбавлений права та можливості звернутися до суду із відповідним позовом про захист порушеного права після того, як дізнався про порушення своїх прав, що мало місце при його звільненні. Однак, позов був поданий лише 29 травня 2019 року. Враховуючи те, що позовні вимоги про визнання наказів незаконними , скасування наказів про звільнення та переведення на роботі не знайшли своє підтвердження, права позивача порушені не були, а оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною вимогою внаслідок порушення прав позивача, тому остання задоволенню також не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed