Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою та просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] Позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] приватизована та належала на праві спільної часткової власності позивачу, відповідачу та третій особі - [PERSON]. Вказав, що відповідач 28.12.2015 подарував належну йому 1/3 частку вищевказаної квартири третій собі - [PERSON], уклавши договір дарування №6488, посвідчений приватним нотаріусом Агбун М.І. Болградського районного нотаріального округу Одеської області. Зазначив, що на сьогоднішній день співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Позивач зазначив, що за адресою спірної житлової площі зареєстровано троє осіб, а саме: позивач [PERSON], третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON], але за адресою спірного житлового приміщення відповідач був зареєстрований 27.10.2009 та мешкав до весни 2015 року, а згодом відчужив належну йому 1/3 частку квартири третій особі. Позивач вказав, що з того часу відповідач в належному позивачу та третім особам житловому приміщенні не проживає за власним бажанням, не маючи перешкод в користуванні квартирою, своїх речей в ній не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе та кореспонденцію не отримує. Зазначив, що факт не проживання відповідача в квартирі посвідчується Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 17.08.2018, яким засвідчено, що [PERSON] з 2015 року не проживає за місцем своєї реєстрації в [ADDRESS] Позивач пояснив, що відповідачу не чинилося жодних перешкод у його проживанні в квартирі, даний факт підтверджується відсутністю з боку відповідача заяв або скарг до правоохоронних органів на перешкоджання йому у проживанні в спірній квартирі. Позивач зазначив, що відповідачу належить частка в житловому будинку [ADDRESS] а тому він забезпечений власною житловою площею, і тому формальна реєстрація відповідача в квартирі створює учасникам справи перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, оскільки вони вимушені нести додаткові витрати на оплату за житлово-комунальні послуги, що нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих в квартирі осіб. У зв'язку з наведеним вище, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити. Ухвалою судді від 24.09.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, проти заочного рішення не заперечує, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судова повістка, що направлялася на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, повернулася до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв'язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, врахувавши заяву представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності (дублікат) від 10.11.2014 квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної, спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна [PERSON] 28.12.2015 подарував належну йому 1/3 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], уклавши договір дарування № 6488, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказуючи, що [PERSON], у спірній квартирі з весни 2015 року не проживає. Згідно акту про не проживання особи, складеного комісією в складі майстра, мешканців будинку за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 84, від 17.08.2018, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], з 2015 року. Згідно відповіді Солом'янського управління поліції ГУНП у м. Києві вих. №303А/125/5518 від 20.08.2018, згідно даних ІІПС «АРМОР» [PERSON], [INFO] із заявами, повідомленнями або скаргами з приводу неможливості йому у проживанні в [ADDRESS] за період з 01.01.2015 по теперішній час, до Солом'янського управління поліції ГУНП у м. Київ не звертався. За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки, інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved