Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 11133,59 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 20 лютого 2009 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав належним чином, заборгованість не погасив. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач має заборгованість, яку в добровільному порядку сплачувати не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідача. Ухвалою суду від 9 листопада 2018 року справу було прийнято до провадження та прийнято рішення про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Крім того, з ухвали суду від 9 листопада 2018 року вбачається, що 20 липня 2018 року на адресу суду надійшов лист від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (том справи №2 а.36), відповідно до якого позивач у справі ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» змінило назву на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». 22 січня 2020 року представник позивача у судове засідання з розгляду справи не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку на адресу позивача електронного листа з судовою повісткою в електронному вигляді (Том справи №2 а.172). При цьому, суд бере до уваги, що в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача (Том справи №1 а.19), в якому представник позивача просить справу розглядати за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] 22 січня 2020 року у судове засідання з розгляду справи не з`явилася, про дату час та місце слухання справи була повідомлена належними чином, що підтверджується її розпискою у «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу» (Том справи №2 а.174) про отримання відповідачкою 24 грудня 2019 року листа суду за вихідним номером 491/411/16-ц/10475/2019, яким на її адресу було направлено судову повістку (Том справи №2 а.170). При цьому, 11 грудня 2019 року на адресу суду надійшла письмова заява відповідачки [PERSON] (Том справи №2 а.168), в якій вона зазначає, що дає свою згоду на розгляд справи за її відсутності. Згодна на задоволення позовних вимог позивача частково, а саме в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. Заявлені раніше клопотання просить залишити без розгляду. Представник відповідача адвокат Десятник Валентин Семенович 22 січня 2020 року у судове засіданні не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка про отримання 19 грудня 2019 року рекомендованого листа з судовою повісткою (Том справи №2 а.173). При цьому, частиною 1 статті 279 ЦПК України визначено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд бере до уваги, що протягом розгляду справи, як особисто відповідачкою, так і відповідачкою спільно з її представником адвокатом Десятником В.С., було подано ряд заяв та клопотань, а саме: -заява-заперечення, яка надійшла до суду 13 травня 2016 року (Том справи №1 а.28-29) про застосування у справі наслідків пропущення строків позовної давності; -клопотання, яке надійшло на адресу суду 13 жовтня 2016 року (Том справи №1 а.104-105), про призначення у справі проведення почеркознавчої експертизи; -клопотання, яке надійшло на адресу суду 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.69-70), про визнання явки позивача у судові засідання обов`язковою; -клопотання, яке надійшло на адресу суду 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.71-73), про витребування доказів; -заява, яка надійшла на адресу суду 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.77-78), про призначення у справі проведення почеркознавчої експертизи; -заява, яка надійшла на адресу суду 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.79-81), про застосування у справі наслідків пропущення строків позовної давності; -клопотання, яке надійшло до суду 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.82), про допит свідків; -заява, яка надійшла на адресу суду 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.84-88), про забезпечення судових витрат; При цьому, частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. З наведених норм Цивільного процесуального кодексу вбачається, що подача учасником справи заяв або клопотань є їх правом, а не обов`язком, яким вони можуть користуватися на власний розсуд, у зв`язку з чим, з урахуванням заяви [PERSON] від 11 грудня 2019 року (Том справи №2 а.168), суд вважає за можливе залишити зазначені заяви та клопотання без розгляду. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що представниками позивача у відповідь на зазначені заяви та клопотання відповідачки було подано ряд пояснень та заперечень, а саме: -6 червня 2016 року на адресу суду електронною поштою надійшли пояснення представника позивача з додатками (Том справи №1 а.34-67) на заяву-заперечення відповідачки від 13 травня 2016 року (Том справи №1 а.28-29); -2 листопада 2016 року на адресу суду електронною поштою надійшли пояснення представника позивача (Том справи №1 а.109-114) на клопотання [PERSON] від13 жовтня 2016 року (Том справи №1 а.104-105). Оригінал пояснення надійшов 16 листопада 2016 року (Том справи №1 а.112-113); -лист представника позивача, який надійшов на адресу суду електронною поштою 21 лютого 2019 року, в якому надано пояснення на клопотання [PERSON] від 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.69-70), про визнання явки позивача у судові засідання обов`язковою та від 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.71-73), про витребування доказів. З урахуванням залишення без розгляду заяв та клопотань відповідача, які стали підставою для подання представниками позивача зазначених пояснень, суд вважає за можливе також залишити їх без розгляду. Крім того, в матеріалах справи заперечення представників позивача на заяви відповідача про скасування заочних рішень у справі, проте суд не бере до уваги, оскільки рішення про перегляд заочних рішень у справі прийняті відповідними ухвалами суду від 23 лютого 2017 року (Том справи №1 а.147) та від 16 серпня 2017 року (Том справи №1 а.193). В матеріалах справи містяться також заперечення відповідачки до позову, які надійшли на адресу суду 18 серпня 2016 року (Том справи №1 а.83-84), проте з їх змісту вбачається, що фактично вони являють собою відповідь відповідачки на пояснення представника позивача від 6 червня 2016 року (Том справи №1 а.34-67) на заяву-заперечення відповідачки від 13 травня 2016 року (Том справи №1 а.28-29), які як зазначалося вище судом залишені без розгляду, у зв`язку з чим суд вважає за можливе залишити без розгляду також зазначенні заперечення. Крім того, відповідно до частини 1 статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Частиною 2 статті 174 ЦПК України визначено, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Як зазначалося вище, ухвалою суду від 9 листопада 2018 року справу було прийнято до провадження та прийнято рішення про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Також, зазначеною ухвалою було запропоновано відповідачці, у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, що відповідає положенням ч.1 ст.278 ЦПК України. Вказану ухвалу було направлено на адресу відповідачки листом від 13 листопада 2018 року за №491/411/16-ц/8124/2018 (Том справи №2 а.38), який відповідачкою отримано 20 листопада 2018 року, про що свідчить її розписка в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу» (Том справи №2 а.39), яке повернулося на адресу суду. 11 грудня 2018 року на адресу суду через канцелярію надійшов відзив відповідачки на позовну (Том справи №2 а.41-45), відзив подано безпосередньо до суду без застосування засобів поштового зв`язку чи передавання іншими відповідними засобами зв`язку. З наведеного вбачається, що відповідачкою пропущено встановлений законом п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву. При цьому, відповідачка заяви про поновлення строку для подання відзиву до суду не подала, також клопотання про поновлення зазначеного строку відсутнє в самому відзиві При цьому, частиною 1 статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Частиною 2 статті 126 ЦПК України встановлено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Цивільним процесуальним кодексом України дії суду в разі пропущення відповідачем строку для подання відзиву та неподання клопотання про його поновлення не визначені, у зв`язку з чим слід застосувати положення частини 2 статті 126 ЦПК України та залишити без розгляду відзив відповідачки на позовну заяву поданий до суду 11 грудня 2018 року (Том справи №2 а.41-45). В матеріалах справи міститься відповідь, за вихідним №20181218/3325 від 26 грудня 2018 року, позивача (Том справи №2 а.50-64 надісланий електронною поштою; а.94-107 відправлений засобами поштового зв`язку) на відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву (Том справи №2 а.41-45), також заперечення відповідачки на вказану відповідь позивача на відзив (Том справи №2 а.89-93). При цьому, відповідно до частини 3 статті 174 ЦПК України підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.278 ЦПК України позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Частиною 1 статті 180 ЦПК України визначено, що у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. З наведених норм Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, є заявами по суті справи похідними на відзив відповідача на позовну заяву. У зв`язку з чим, з урахуванням того, що відзив відповідачки на позовну заяву поданий до суду 11 грудня 2018 року (Том справи №2 а.41-45) залишено без розгляду, суд вважає за доцільне, з урахуванням положень ч.3 ст.174, ч.2 ст.278, ч.1, 179, ч.180 ЦПК України, залишити без розгляду також відповідь, за вихідним №20181218/3325 від 26 грудня 2018 року, позивача (Том справи №2 а.50-64 надісланий електронною поштою; а.94-107 відправлений засобами поштового зв`язку) на відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву (Том справи №2 а.41-45), також заперечення відповідачки на вказану відповідь позивача на відзив (Том справи №2 а.89-93). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України. Позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 20 лютого 2009 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту позивач зазначає, що Банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Як зазначає позивач, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту,, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (Том справи №1 а.4). Як зазначає позивач, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, тобто не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 31 січня 2016 року та відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач має заборгованість у розмірі 11133,59 гривні, яка складається з наступного: -518,80 гривень - заборгованість за кредитом; -6708,43 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; -2900,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -506,36 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до частини 2 статті 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Банком відповідачу було запропоновано укласти кредитний договір на наступних умовах: сума кредитного ліміту: 500 гривень; базова процентна ставка 30% річних. Інших умов, як то пеня, штрафи то що, зазначеною анкетою встановлено не було. При цьому, Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості по кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема - 6708,43 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2900,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 506,36 грн. штраф (процентна складова). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 лютого 2009 року, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70. При цьому, позивачем «Тарифи банку», на які він посилається в обґрунтуванні позовної заяви до позовної заяви взагалі не додані. При цьому, з витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільгові умови кредитування, як то «Первая покупка», «Самостоятельное пополнение карты», відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено строк дії договору (12 місяців Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20 лютого 2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (7 квітня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд вважає, що «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 лютого 2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За таких обставин позовні вимоги в частині: - 2900,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 506,36 грн. штраф (процентна складова), задоволенню не підлягають. Водночас .з матеріалів справи вбачається, що відповідач письмово погодилась з зазначеними вище умовами кредитування та отримала на зазначених умовах кредитні кошти, зокрема 500 гривень з умовами їх поверхня у вигляді: базова процентна ставка 30% річних. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем зазначені кошти були отримані та фактично використані. З зазначеного вбачається, що позовні вимоги в частині повернення зазначених коштів підлягають задоволенню. При цьому, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. При цьому, як зазначалося вище, підстав вважати, що відповідачем було укладено договір кредиту на тих умовах, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зокрема пеня та штрафи, суду не надано. Враховуючи викладене суд вважає, що відповідач має зобов`язання перед банком, але лише в тих умовах, які були доведені до відповідача та погоджені з ним, а саме: : 500 гривень; базова процентна ставка 30% річних. При цьому, відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК України (в редакції станом на січень 2009 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Частиною 2 зазначеної статті в редакції станом на 2009 рік, було визначено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Верховний Суд у постанові у справі № 6-144цс12 та від 26 вересня 2012 року зазначив, що якщо ж умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року (Правова позиція Верховного суду України від 19 грудня 2012 року). Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. При цьому, з матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається, що банком з 1 вересня 2014 року було в односторонньому порядку змінено процентну ставку, за якою розраховувалась заборгованість. Як зазначалося вище, посилання на умови договору, якими нібито було узгоджено такий порядок підвищення процентної ставки, не можуть бути розцінені, як достовірні, та доведені до відома відповідача, а від так прийняті судом як належний доказ. При цьому, суд бере до уваги, що відповідач дійсно отримала від банку кошти, і прийняла зобов`язання з їх повернення, що підтверджується її підписом. З умов зазначеного договору вбачається, що відповідач мала сплачувати банку проценти за користування кредитом в розмірі 30 відсотків річних. Проте, банк не зважаючи на волю позичальника, з 1 вересня 2014 року, в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за користування кредитними коштами до 34,80 відсотка. При цьому, зазначене явно суперечить положенням ч.3 ст.1056-1 ЦК України, якою було визначено, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів є нікчемною. З наведеного вбачається, що банком справедливо та відповідно до положень Закону нараховувались відсотки на заборгованість відповідача по поверненню основної суми кредиту до 1 вересня 2014 року. При цьому, відповідно до положень частини 1 статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, як вбачається з матеріалів справи банком проценти нараховувались не, визначеному ст.625 ЦК України, порядку. При цьому, суд позбавлений можливості здійснити розрахунок заборгованості, в розмірах визначених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитом періодично зменшувалась, як шляхом внесення відповідачем коштів, так і іншими шляхами, що унеможливлює встановлення суми заборгованості за кредитним договором №б/н від 20 лютого 2009 року станом на певну дату для обрахунку річних відсотків. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що вимоги позивача в частині погашення відповідачем заборгованості за процентами, підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі яка існувала до початку нарахування банком заборгованості за підвищеною процентною ставкою, тобто в сумі заборгованості, яка існувала станом на 31 серпня 2014 року і дорівнювала 651,27 гривні. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 1170,07 грн., відмовивши позивачу в частині інших позовних вимог, з підстав, зазначених в рішенні. Загалом позовні вимоги підлягають задоволенню у сумі: - 518,80 грн. заборгованість за кредитом;. \~ \~ \~ \~- 651,27 грн. - заборгованість за процентами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (1170,07 грн.), а саме у розмірі 9,41% (1170,07 грн. позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 11133,59 грн. загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 144,83 грн. слід покласти на відповідача (1378.00 грн.:100% х 9,41%). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 144,83 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial