Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниця від 30 грудня 2011 року № 167 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та визнати незаконними та скасувати наказ Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» від 30 січня 2012 року № 70/ОС «Про звільнення [PERSON].» повністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30 грудня 2011 року УКРЗАЛІЗНИЦЯ було прийнято наказ № 167 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», який містить посилання на перевірку фактів щодо причетності працівників вагонної дільниці Київ-Пасажирський до вчинення протиправних дій, які сталися 16-17 грудня 2011 року у поїзді № 81 сполученням Ужгород-Київ. В даному Наказі зазначено, що «В ході перевірки фактів, висвітлених засобами масової інформації щодо причетності працівників вагонної дільниці Київ-Пасажирський до вчинення протиправних дій в поїзді № 81 сполученням Ужгород-Київ були виявленні численні недоліки в роботі цього підрозділу по підбору та постановці працівників поїзних бригад. Зокрема, результати перевірки свідчать про формальний підхід у цій дільниці до всебічного вивчення кандидатів на роботу провідниками пасажирських вагонів, коли недостатньо глибоко вивчається та аналізується їх попередня трудова діяльність, особистісні та професійні якості тощо. Внаслідок чого мають місце випадки прийому на роботу громадян, які не зарекомендували себе, як сумлінні працівники на попередній роботі». Відповідно до Наказу від 30.12.2011 року «За відсутність належного контролю за роботою структурних підрозділів пасажирського господарства в питаннях підбору та використання кадрів, ведення кадрового діловодства, начальнику галузевої пасажирської служби Південно-Західної залізниці [PERSON] та начальнику служби кадрів, навчальних закладів соціальних питань Південно-Західної Залізниці [PERSON] оголосити догани кожному». Відповідно до Наказу від 30.12.2011 року «Начальнику Південно-Західної залізниці розглянути питання щодо доцільності перебування на посаді заступника начальника відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський (з кадрів та соціальних питань) [PERSON].» 30 січня 2012 року ДТГО «ПЗЗ» було прийнято наказ № 70/ос «Про звільнення [PERSON].». В Наказі від 30.01.2012 року зазначено, що «[PERSON] і раніше порушувала покладені на неї трудові обов'язки, за що наказом Укрзалізниці від 30.12.2011 року № 167 їй була оголошена догана, яка до цього часу не знята, що свідчить про систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором». Відповідно до Наказу від 30.01.2012 року її було звільнено з посади начальника служби кадрів, навчальних закладів та соціальних питань ДТГО «ПЗЗ» . Підставою для винесення Наказу від 30.01.2012 року стала наявність Наказу від 30.12.2011 року, який було прийнято через можливу причетність працівників вагонної дільниці Київ-Пасажирський до вчинення протиправних дій, які сталися 16-17 грудня 2011 року у поїзді № 81 сполученням Ужгород-Київ. Тобто, фактичною підставою для її звільнення стала подія, яка сталася 16-17 грудня 2011 року у поїзді № 81 сполученням Ужгород-Київ та щодо якої 30 грудну 2013 року Буським районним судом Львівської області було постановлено вирок у справі № 1/440/4/413 відносно обвинувачення [PERSON] та [PERSON], по якій ДТГО «ПЗЗ» є цивільним відповідачем. Вважає вищевказані накази від 30 грудня 2011 року та від 30 січня 2012 року незаконними та такими що підлягаю скасуванню у зв'язку з наступним. 29 грудня 2014 року під час ознайомлення з матеріалами кримінальної справи № 1/440/4/413 відносно обвинувачення [PERSON] та [PERSON] серед іншого, стало відомо про рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2012 року у справі № 2-977/12, відповідно до якого «визнано незаконними та скасовано накази ДТГО «ПЗЗ» № 02-Н від 05.01.2012 року та начальника відокремленого підрозділу галузевої пасажирської служби ДТГО «ПЗЗ» № Л-4/ос від 01.02.2012 року», а також «поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника вагонної дільниці станції «Київ-Пасажирський» (з кадрів та соціальних питань) відокремленого підрозділу галузевої пасажирської служби ДТГО «ПЗЗ»». Рішення від 04.04.2012 року, яке було постановлено по справі по якій судом було зроблено висновок «щодо порушення відповідачем трудового законодавства під час звільнення позивача ... через відсутність зв'язку між його службовою діяльністю за займаною посадою та навмисними злочинами, що вчинені безпосередньо провідниками [PERSON] та [PERSON], що були його підлеглими ...», є преюдиційним фактом. Згідно з преюдиційним фактом - Рішенням від 04.04.2012 року, можна зробити висновок, що через відсутність зв'язку між її службовою діяльністю за займаною посадою та навмисними злочинами, що могли бути вчинені провідниками [PERSON] та [PERSON], накази є незаконними. На момент прийняття наказів не було звільнено [PERSON] та [PERSON], нібито через прийняття на роботу яких було прийнято дані накази. Наказ від 30.12.2011 року та Наказ від 30.01.2012 року прийнято із значними порушеннями чинного законодавства. Виходячи із змісту наказів, до неї фактично за один і той факт, контроль за яким не відносився до її повноважень, який в наказах по-різному викладений, тобто за ті ж самі так звані порушення трудової дисципліни, які вона взагалі не допускала, було застосовано одночасно два види стягнення: і догану, і звільнення, що суперечить принципу заборони подвійної відповідальності за одне й теж саме порушення. Однак, Наказ від 30.01.2012 року було прийнято без дотримання вказаних вимог законодавства та її було звільнено за відсутності відповідних правових підстав для цього. Крім того, у день її звільнення ДТГО «ПЗЗ» не здійснило із нею повного розрахунку та не видало належним чином оформлену трудову книжку, яка тільки через декілька місяців була її надіслана поштою. Між нею та ДТГО «ПЗЗ» не було укладено письмового трудового договору у вигляді окремого документу, який містив би перелік покладених на неї обов'язків. Таким чином, між нею та ДТГО «ПЗЗ» діяв усний трудовий договір, додатково до якого перелік її обов'язків було визначено розпорядженням заступника ДТГО «ПЗЗ» Горілей С.В. «Про розподіл обов'язків між: начальником служби кадрів, навчальних закладів та соціальних питань та його заступником» № НЗЄ-8-274 від 16.11.2009 року. Тобто, Наказом від 30.01.2012 року її фактично було звільнено за невиконання обов'язків, а саме: за так зване «незабезпечення належної організації роботи структурних підрозділів залізниці по якісній експлуатації системи управління персоналом АСУ «Кадри», які не. було покладено на неї усним трудовим договором та Розпорядженням від 16.11.2009 року. Вона завжди добросовісно та сумлінно виконувала саме ті обов'язки, які було покладено на неї усним трудовим договором та Розпорядженням від 16.11.2009 року. Їй неодноразово виплачувались грошові премії та застосовувались інші заохочення у вигляді нагород, що свідчить про якісну роботу та добросовісне відношення до виконання своїх посадових обов'язків, що підтверджується записами у трудовій книжці. Фактичною підставою для прийняття Наказу від 30.01.2012 року став лист начальника Головного управління кадрової та соціальної політики Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниця № Цкадр-24/70 від 30.01.2012 року, відповідно до якого Головним управлінням кадрової та соціальної політики проводиться постійний моніторинг баз даних АСУ «Кадри», в тому числі баз даних АСУ «Кадри» Південно-Західної залізниці. Однак за відсутності відповідних дозволів власника баз персональних даних та законодавчих підстав для здійснення такого моніторингу, дії Головного управління кадрової та соціальної політики Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниця по здійсненню моніторингу баз персональних даних ДТГО «ПЗЗ» суперечили закону, внаслідок чого керівництво ДТГО «ПЗЗ» не мало права використовувати відомості, надані Листом від 30.01.2012 року, які були отримані з порушенням встановленого законом порядку та тим більше не мало права звільняти [PERSON] на підставі таких відомостей. Таким чином, підстави для її звільнення за невиконання трудових обов'язків, як про це зазначено в Наказі від 30.01.2011 року були відсутні. Наказ від 30.12.2011 року, яким на неї було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання обов'язків, не покладених на неї трудовим договором, також було винесено незаконно. Отже момент видачі Наказу від 30.01.2012 р. були відсутні необхідні умови для застосування ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України як систематичність невиконання трудових обов'язків та попереднє застосування до працівника заходів дисциплінарного або громадського стягнення. Крім того, вона на час звільнення перебувала на 22 тижні вагітності, що підтверджується довідкою № 25 від 31.01.2012 року, знімками ультразвукового дослідження, обмінною карткою Талон 1, обмінною карткою Талон 2 та медичною карткою амбулаторного хворого № 2827, які додано до даної Позовної заяви. Також, вона на час звільнення мала двох дітей: доньку [PERSON], [INFO]., якій на момент звільнення було 2 роки і 9 місяців (тобто не виповнилось 3 роки), що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.04.2009 року серії [NUMBER] та доньку [PERSON], [INFO]., якій було на той момент 14 років, що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.03.1997 року серії [NUMBER]. З 2008 року після розлучення зі своїм чоловіком вона сама без аліментів утримувала своїх неповнолітніх дітей. Керівництву ДТГО «ПЗЗ» про вказані обставини було відомо. Однак, ДТГО «ПЗЗ» всупереч нормам закону звільнило її, навіть знаючи проте, що вона була одинокою вагітною жінкою з двома неповнолітніми дітьми, одній з яких не виповнилось 3 років. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 47 Кодексу законів про працю України у день звільненні їй не було вручено Наказ від 30.01.2012 року. Всупереч вимогам ст. 43 Кодексу законів про працю України вона не була присутня та повідомлена про засідання первинної профспілкової організації щодо її звільнення. Відповідно до Витягу із протоколу № 14 засідання профкому Управління Південно-Західної залізниці від 26 березня 2012 року питання щодо надання згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації було розглянуто тільки 26 березня 2012 року, тобто майже через два місяці після постановления Наказу від 30.01.2012 року. Таким чином, Наказ від 30.01.2011 року було винесено із порушенням вимог ст.ст. 401 43, 47 та 147 Кодексу законів про працю України. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниця покладав вирішення даного спору на розсуд суду. Представник Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» також покладався при вирішенні даного спору на розсуд суду. Представник третьої особи - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилалась на те, що накази були видані відповідно до чинного законодавства, що підтверджується рішеннями судів, які мають преюдиційне значення в даній справі. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача та третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року було відмовлено в задоволені позову [PERSON] до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа: начальник Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» [PERSON], про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Вказаним рішенням встановлено, що Наказом №70/ОС від 30.01.2012 року «Про звільнення [PERSON].», який було видано начальником Державного територіально -галузевого об єднання «Південно -Західна залізниця»[PERSON], позивачку було звільнено з посади начальника служби кадрів, навчальних закладів та соціальних питань Південно -Західної залізниці згідно п. 3 ст. 40 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором, яке полягає в незабезпеченні належної організації роботи структурних підрозділів залізниці по якісній експлуатації системи управління персоналом АСУ «Кадри». Відповідно до наказу №377-Н/к від 21.12.2011 р. позивачці було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, неналежне виконання своїх посадових обов'язків, яке полягає у недостатньому контролі за роботою підлеглих працівників по виконанню завдань керівництва залізниці. Згідно Наказу №167 від 30.12.2011 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» позивачці було оголошено догану за відсутність належного контролю за роботою структурних підрозділів пасажирського господарства в питаннях підбору та використання кадрів, ведення кадрового діловодства. Позивачка на вимогу генерального директора Укрзалізниці щодо надання через Головне управління кадрової та соціальної політики особистого письмового пояснення з приводу належного контролю за роботою структурних підрозділів пасажирського господарства в питаннях підбору та використання кадрів і ведення кадрового діловодства в базах даних АСУ «Кадри» пояснення не надала, що підтверджується актом від 30.12.2011 року. Як вбачається зі змісту акта від 17.01.2012 року на пропозицію відповідача ознайомитися під підпис з Наказом №167 від 30.12.2011 року, копії наказу з підписом позивачки не надходило. Відповідно до пунктів 1.1. - 1.5. розпорядження №НЗЕ-8-274 від 16.11.2009 року начальник служби кадрів, навчальних закладів та соціальних питань [PERSON]: забезпечує на залізниці реалізацію державної політики з питань кадрової роботи, ефективне функціонування системи управління кадрами, соціальної політики у відповідності з покладеними на службу завданнями, здійснює контроль за застосуванням трудового законодавства при прийомі, переміщенні, звільненні працівників, заохоченні та накладенні дисциплінарних стягнень на залізниці, здійснює загальне керівництво та контроль за проведенням атестації керівних працівників залізниці та працівників апарату управління відповідно до діючих нормативних документів та здійснює методичне керівництво за проведенням атестації на залізниці, контролює роботу по забезпеченню кадрами служб залізниці та номенклатури начальника залізниці в структурних підрозділах шляхом створення дієвого кадрового резерву всіх рівнів управління, здійснює контроль за впровадженням та експлуатацією системи «АСУ-Кадри» на залізниці. Тобто, встановлено, що [PERSON] здійснювала контроль за впровадженням та експлуатацією системи «АСУ-Кадри» на залізниці. Проте, [PERSON] в порушення вимог, покладених на неї трудовим договором, неодноразово допускала порушення своїх посадових обов'язків щодо забезпечення ефективного функціонування АСУ «Кадри», а саме оперативної обробки даних, зміни інформаційної бази та її наповнення, надійного зберігання даних, а також щодо контролю за експлуатацією АСУ «Кадри»в підрозділах підприємства. З копії витягу протоколу засідання профкому Управління Південно-Західної залізниці від 26.03.2012 року вбачається, що на засіданні одноголосно було прийнято рішення дати згоду на звільнення з роботи [PERSON] З врахуванням вищевказаних обставин, суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки було здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства. Також надано оцінку, твердженням позивачки, що в день звільнення 30.01.2012 року вона перебувала на лікарняному, які були спростовані матеріалами справи та вказано нате, що при звільненні позивачка не перебувала на лікарняному. Як вбачається з акта від 30.01.2012 року, позивачка відмовилася від ознайомлення з Наказом №70/ОС від 30.01.2012 року про звільнення та отримання його копії, а тому спростовуються її доводи, що всупереч законну її не ознайомили з наказом про звільнення. Посилання позивачки на те, що її було звільнено незаконно, оскільки на час звільнення вона була на 22 тижні вагітності, спростовуються довідками Центру здоров'я жінки Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №2» станції Київ ДТГО «ПЗЗ» про вагітність [PERSON], оскільки вони видані позивачці лише 31.01.2012 року та 09.02.2012 року, тобто вже після її звільнення із роботи, яке відбулося 30.01.2012 року згідно із наказом залізниці. Посилання позивачки на той факт, що на час звільнення вона була одинокою матір'ю, і не могла бути звільнена, спростовуються свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], відповідно до якого громадянка [PERSON] та громадянин [PERSON] зареєстрували шлюб 21 березня 2009 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №154. Тобто на момент звільнення позивачка перебувала у шлюбі. Посилання позивачки, що відповідач не мав права її звільняти, оскільки вона має дитину до трьох років з посиланням на ст. 184 КЗпП України, спростовуються нормами права, а саме: 4 червня 1952 року була прийнята Конвенція №103 (переглянута в Женеві у 1952р.) про охорону материнства, яка ратифікована Україною 14.09.1956 року та яка є чинною на території України на даний час. Відповідно до пункту d статті 1 дія зазначеної Конвенції розповсюджується і на транспортні заклади. Невід'ємною частиною Конвенції є Рекомендація N 95, розділом IV якої визначено умови збереження роботи жінками до і після пологів. У даному розділі Рекомендації встановлено що, період часу до і після пологів, протягом якого на підставі статті 6 Конвенції (переглянутої ) 1952 року про охорону материнства ( 993_122 ) роботодавець не має права звільнити жінку з роботи, повинен бути, по можливості, подовжений для того, щоб він починався з того дня, коли роботодавець отримав повідомлення у вигляді медичної довідки про вагітність жінки, і продовжувався до закінчення принаймні одного місяця після кінця відпустки у зв'язку з вагітністю і пологами, як це передбачено в статті 3 Конвенції. Передбачені законодавством підстави для звільнення з роботи під час зазначеного періоду, протягом якого жінка підлягає особливому захисту, можуть становити такі випадки, як учинення жінкою, яка працює за наймом, серйозного проступку, закриття підприємства чи закінчення строку трудового договору. Таким чином, міжнародними договорами передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з жінкою, яка має дитину до трьох років в залежності від добросовісності виконання нею трудових обов'язків та серйозності вчиненого проступку. У Наказі №70/ОС від 30.01.2012 року «Про звільнення [PERSON].» зазначено: «В той же час, актуальність баз даних АСУ «Кадри» в повній мірі залежить від її наповнення та виконання усіх операцій виключно в середовищі системи. Особливо це стало важливим після введення в експлуатацію АСБО «Фобос», яка взаємодіє з АСУ «Кадри» з питань руху персоналу. На сьогодні від професійної експлуатації АСУ «Кадри» напряму залежать питання правильного нарахування заробітної плати та інших виплат.» «В той же час, як показує справжній стан справ, на залізниці мали та, незважаючи на заходи дисциплінарного впливу, продовжують мати місце факти неналежного ведення окремими працівниками з кадрів системи АСУ «Кадри», що приводить до суттєвих викривлень інформації по обліку кадрів, та в окремих випадках унеможливлює прийняття об'єктивних кадрових рішень.» Як вказано у листі Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця», адресованому начальнику Південно-західної залізниці [PERSON], «проведений моніторинг баз даних свідчить, що керівництвом служби кадрів, навчальних закладів та соціальних питань відверто ігнорується системна організація роботи з базами АСУ «Кадри», про що свідчить неодноразове притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника служби кадрів, навчальних закладів та соціальних питань [PERSON] Судом встановлено, що позивачка неодноразово притягувалася до дисциплінарної відповідальності, систематично не виконувала обов'язки, покладені на неї трудовим договором, не реагувала на вимогу керівництва щодо надання пояснень по вищенаведеним фактам, можна зробити висновок про серйозність вчиненого нею проступку та можливість застосування норм Рекомендації до Конвенції №103 про охорону материнства. Також суд прийшов до висновку, що в діях позивачки наявний факт зловживання правом. Знаючи, що законодавством про працю передбачено гарантії щодо заборони звільнення вагітних жінок та жінок, які мають дітей [PERSON] систематично порушувала обов'язки, покладені на неї законодавством про працю та умовами трудового договору, не реагувала на вказівки та вимоги керівництва. Дане рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2012 року. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки обставини щодо накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] та законності її звільнення встановлені вказаним вище рішенням суду, що набрало законної сили, то зазначені обставини не підлягають доказуванню в зазначеній справі, в якій бере участь та ж сама особа - [PERSON], щодо якої встановлено ці обставини. Суд вважає, що показання свідка [PERSON] відносно того, що [PERSON] відповідала тільки за кадрову роботу в апараті Управління ПЗЗ, та про те, що він знав, що остання була вагітна на час звільнення, не впливають на сутність вирішення спору. Всі обставини стосовно притягнення позивачки в даній справі до дисциплінарної відповідальності були встановлені вищевказаним рішенням суду, яке має преюдиційне значення для вирішення даного спору. Доводи позивачки стосовно того, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2012 року у справі № 2-977/12, також не може бути судом взято до уваги, оскільки обставини, встановлені цим рішенням, стосуються іншої особи - [PERSON]. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed