Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 335 101 грн. 01 коп., з яких: 256 715 грн. 71 коп. - сума боргу за договором позики, 65 113 грн. 45 коп. - втрати від індексу інфляції, 13 271 грн. 85 коп. - 3% річних, а також всі понесені судові витрати. Позов обґрунтовано тим, 06 квітня 2012 року між сторонами було укладено договір про надання безпроцентної позики, за якою відповідач отримав суму позики у розмірі 300 000 грн. на будівництво власного житлового строком на 6 календарних місяців. Однак до цього часу відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав в повному обсязі, в зв'язку з чим виникла заборгованість. На неодноразові вимоги позивача щодо погашення залишку неповерненої суми позики, не реагує. Уточнив позовні вимоги, відповідно до яких просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 349 082 грн. 82 коп., з яких: 256 715 грн. 71 коп. - сума боргу за договором позики, 75 090 грн. 15 коп. - втрати від індексу інфляції, 13 925 грн. 95 коп. - 3% річних, а також 3351 грн. 01 коп. - витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини неявки, про час і дату судового засідання був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення у справі на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за його відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 06 квітня 2012 року між сторонами був укладений договір про надання безпроцентної позики /а.с.5/. Відповідно до п.п. 1-4 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти на безпроцентній основі (надалі іменується «позика»), а останній зобов'язується використати за цільовим призначенням та повернути позику в порядку та на умовах, визначених цим договором. Цільове призначення позики - будівництво власного житлового будинку. Розмір позики складає 300 000 грн. 00 коп. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав в повному обсязі, надавши кошти в розмірі 300 000 грн. 00 коп. відповідно до видаткового касового ордеру від 06 квітня 2012 року /а.с.7/. До того ж, п. 5 договору передбачено, що підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в п.3 цього договору. Згідно п.п. 6,7 договору строк повернення позики складає 6 (шість) календарних місяців, починаючи з 01 жовтня 2012 року. Позика підлягає поверненню шляхом щомісячного внесення готівкових коштів позичальником на розрахунковий рахунок або в касу підприємства позикодавця. Пунктами 11,12 договору передбачено, що у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього договору (надалі іменується «порушення договору»), сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством. Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно Постанови Верховного Суду України № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). При цьому аналіз норм чинного законодавства (зокрема п.п.6,7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 553,1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, не його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як встановлено під час розгляду справи до теперішнього часу відповідач суму залишку неповерненої суми позики не повернув, а отже в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов'язання, а тому з нього на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором про надання безпроцентної позики від 06 квітня 2012 року в розмірі 256 715 грн. 71 коп. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, 3% річних від простроченої суми за час користування грошима за зобов'язанням, строк виконання якого настав 01 квітня 2013 року, тобто за 660 днів складає 13 925 грн. 95 коп. /256 715,71 грн. х 3% : 365 днів х 660 днів/. Розрахунок суми боргу з урахування індексу інфляції, наданий позивачем, суд приймає як вірний. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 02 квітня 2013 року по 31 січня 2015 року складає 75 090 грн. 15 коп. Вказані суми також підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved