Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) за 2017-2018 роки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 05.04.2016 він працював на ВП «Шахта Центральна», що входить до складу ДП «Торецьквугілля» в якості забійника на відбійних молотках. З 12.12.2017 звільнений з займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я (наказ №189 від 14.12.2017). В цей же день розрахунок з ним всіх належних виплат при звільненні не проведено, а саме, не виплачено заборгованість по оплаті лікарняних (тимчасової непрацездатності). Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 88867,72 грн. Позивач та його представник до судового засідання не з'явились, надав заяву, в якій позивач просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підтримав повністю, наполягали на їх задоволенні, зазначив, що заборгованість з оплати лікарняних на час розгляду справи по суті виплачена в повному обсязі 07.11.2018. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив, в якому заперечив з приводу задоволення позову, у зв'язку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України; також зазначив, що заборгованість з оплати лікарняних в сумі 2735,00 грн. за рахунок коштів підприємства за перші 5 днів тимчасової непрацездатності, згідно з наданою довідкою №7/1176/1 від 16.11.2018 повністю сплачено, заперечив проти стягнення затримки розрахунку по оплаті лікарняних при звільненні. Зазначив, що оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності не тотожна поняттю «заробітна плата», а Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не передбачено застосування до роботодавця такого санаційного заходу як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки виплати лікарняних, а відтак, застосування норми ст. 117 КЗпП України до затримки виплат по лікарняним листам є безпідставним. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Позивач [PERSON] з 05.04.2016 року знаходився у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля». 12.12.2017 року він був звільнений з займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я (наказ №189 від 14.12.2017) (а.с. 7-8). Згідно з довідкою № 7/1176 від 16.11.2018 про нарахування перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за наданими [PERSON] лікарняними листами за період з 16.12.2016 по 23.01.2017, з 24.01.2017 по 02.02.2017, з 06.04.2017 по 10.04.2017, з 01.08.2017 по 20.08.2017, з 21.08.2017 по 13.10.2017, з 14.10.2017 по 10.11.2017, з 11.11.2017 по 28.11.2017 заборгованість по оплаті лікарняних за перші п'ять днів тимчасової непрацездатності складала 2735 грн. 00 коп., сплачена згідно з платіжним дорученням №349 від 07.11.2018, що відповідно підтверджено та не оспорюється відповідачем. Відповідно до довідки № 7/1176/1 від 16.11.2018 середньоденний заробіток [PERSON] складає 393,22 грн. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення. Частиною 2 стаття 22 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок) передбачено, що підставою для оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов'язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін'юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова КМУ № 1232). Отже, обов'язок з оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом з'ясовано, що в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з належних до сплати сум провело лише 07.11.2018. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином, суд доходить висновку, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.12.2017 по 07.11.2018 на загальну суму 88867 грн. 72 коп., виходячи із 226 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 393 грн. 22 коп. Суд не погоджується з доводами відповідача стосовно застосування до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, виходячи з наступного. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. У частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку зі статтями 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки на момент звернення позивача до суду підприємство не розрахувалося з позивачем в повному обсязі, тому перебіг строку позовної давності для вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку не розпочався. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 1459,82 грн. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Клопотань про повернення надмірно сплаченої суми судового збору до суду не надходило. Враховуючи вказані положення Закону, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 916 грн. 04 коп.

Outcome: approved