Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звільнити його від сплати аліментів визначених рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.02.2008р. В обгрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.02.2008р. було вирішено стягувати з нього в користь відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, починаючи з 07.02.2008р. та до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що відповідач [PERSON] практично не бере участь в забезпечені дитини, а всі витрати, необхідні для утримання доньки він несе самостійно. Відповідач не працює, не має жодного доходу, веде асоціальний спосіб життя, має величезну кількість боргів. Більше того, вироком Сихівського районного суду м.Львова від 11.12.2014р. [PERSON] визнано винною за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358 КК України (шахрайство; підроблення та використання підроблених документів). Відповідачка займає великі суми коштів, взагалі не повертає борги, чим завдає клопоту та проблем навіть дитині. Стверджує, що він, як батько, самостійно брав на себе великий об'єм витрат щодо: купівлі одягу, необхідних речей, витрат на лікування, відпочинок, витрат на школу та додаткові заняття; великий об'єм коштів перераховує конкретно на банківську картку доньки, як їй відкрив і якою вона постійно користується. Вважає, що у випадку примусового стягнення коштів в користь відповідачки, такі не будуть спрямовані на утримання доньки, оскільки з огляду на великі боргові зобов'язання останньої, такі можуть бути звернені в рахунок погашення таких заборгованостей відповідачки, що в свою чергу порушуватиме ч.1 ст.179 СК щодо цільового призначення аліментів. В судовому засіданні позивач позов підтримав та дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст.169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідачки, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації як органу опіки та піклування в судовому засіданні проти позову заперечила, не вбачає законних підстав для звільнення позивача від сплати аліментів. Представник третьої особи Сихівського ВДВС ЛМУЮ подав до суду клопотання за змістом якого просить здійснювати розгляд справи у відсутності державного виконавця, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] оглянувши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.02.2008р. вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.02.2008р. та до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення суду набрало законної сили, на підставі чого судом було видано виконавчий лист, який в подальшому був пред'явлений до виконання в Сихівський ВДВС ЛМУЮ. Так, постановою державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ Семен І.Р. від 09.10.2013р., за заявою відповідачки [PERSON] від 26.09.2013р., відкрито виконавче провадження № 39981696 з виконання вищевказаного рішення суду, про що повідомлено стягувача та боржника, виконавчий лист №2-763/08 виданий 11.08.2008р. Як стало відомо суду, про що відповідач не заперечує, останній належним чином рішення суду не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів, яка на даний час становить понад 30 000 грн. Статтями 180, 181 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Так, відповідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, що також підтверджується поясненнями позивача даними в судовому засідання, основною обставиною, яка на думку позивача має істотне значення та відповідно є підставою для звільнення його від сплати аліментів, являється наявність у відповідачки боргових зобов'язань по яких на даний час відкритті виконавчі провадження, а відтак сума аліментів, що підлягає стягненню, може бути звернена в рахунок погашення заборгованостей відповідачки, що в свою чергу порушуватиме принцип цільового призначення аліментів. Позивач стверджує, що фактично лише він займається утриманням доньки, забезпечуючи її усім необхідним, оплачує навчання та відпочинок дитини. В той час як відповідач ніде не працює, не має жодного доходу, веде асоціальний спосіб життя, має величезні борги та по суті дитину не утримує. Описані позивачем обставини, в судовому засіданні також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які додатково вказали, що батько несе найбільше фінансове навантаження по утриманню дитини, а матір (відповідач) у матеріальному забезпечені їхньої доньки участі не приймає. Проте, та обставина, що відповідач з власної ініціативи надає своїй дитині додаткові кошти чи оплачує її навчання та відпочинок, не являє собою іншу обставину, що має істотне значення, для звільнення його від сплати аліментів. Більше того, спільна донька сторін [PERSON], [INFO], чітко вказала, що як її батько (позивач по справі), так і матір (відповідач по справі), беруть рівну участь у її вихованні та утриманні. Суд не приймає до уваги подані позивачем копії виписок по карткових рахунках, оскільки такі не являються офіційним документом (належним чином засвідченим), що вказують на цільове спрямовання коштів щодо утримання його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], а крім того такі витрати не несуть першочергового значення для задоволення життєво необхідних потреб дитини, а вказують лише на додаткові витрати, які батьки несуть в розумінні ч.1, 2 ст.185 Сімейного кодексу України. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Посилання позивача на те, що примусово стягнені з нього кошти по сплаті аліментів в користь відповідача, можуть бути не використані на утримання доньки, оскільки [PERSON] має великий обсяг боргових зобов'язань, що являє собою ризик спрямування аліментів на їх погашення, є необгрунтованими, так як кошти по сплаті аліментів в силу ч.1 ст.179 СК України повинні спрямовуватись лише на утримання дитини, а фактичні підстави для сумніву у належному цілеспрямовані таких коштів у суду відсутні. Крім того, згідно вимог ст.186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно із ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, й лише у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими доказами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що істотні підстави для звільнення позивача від сплати аліментів відсутні, а тому в задоволені позову слід відмовити. На підставі ст.ст.180-181, 186, 197 СК України та

Outcome: dismissed