Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними Договір позики від 27 січня 2015 року, Договір іпотеки від 27 січня 2015 року, що укладені між [PERSON] та [PERSON], що діє за довіреністю від імені [PERSON], та Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 08 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 січня 2015 року, після смерті матері позивача, він став власником квартири [ADDRESS]. Через відсутність коштів для оформлення права власності на зазначену квартиру, 27 січня 2015 року [PERSON] уклала договір позики 30 000 гривень з [PERSON], а в подальшому - договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Вказала, що дані правочини укладені шляхом обману, через її необізнаність в галузі права та з метою незаконно заволодіти житлом. Зокрема, [PERSON] уникала зустрічей та відмовлялася отримувати кошти для того щоб заволодіти квартирою і 08 червня 2015 року повідомила [PERSON] про відчуження квартири [ADDRESS]. При цьому, позивач вказувала на можливість витребування майна у добросовісного набувача, порушення вимог Цивільного кодексу Українипри укладенні договорів та розслідування за даним фактом кримінального провадження № 12015100100008022. Ухвалою від 01 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-306 від 29 травня 2018 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв'язку із довготривалим лікарняним судді Малинникова О.Ф. Ухвалою від 31 травня 2018 року справу прийнято до провадження судді Фролової І.В. Представники відповідачів [PERSON] - [PERSON] 30 травня 2018 року та [PERSON] - [PERSON] 02 липня 2018 року подали відзиви на позовну заяву, згідно яких останні проти заявлених вимог заперечують повністю. Вказують на те, що позивач укладала оспорювані договори усвідомлюючи та розуміючи значення своїх дій, відповідно до власної волі, без будь-якого тиску та впливу тяжких обставин, а факт укладення договорів під впливом обману не доведено. Також зазначають, що в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу оспорюваної квартири між [PERSON] та [PERSON] позивач не є стороною правочину. При цьому, наголошують на тому, що відповідачі діяли законно та на підставі укладених договорів. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON], [PERSON] та третя особа у судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], перевіривши матеріали справи доказами, вважає , що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 26 грудня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації 02 січня 2008 року право власності на ? кв. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 22 січня 2015 року право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] В подальшому, 27 січня 2015 року [PERSON] (позикодавець), що діє за довіреністю від імені [PERSON], та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики грошових коштів в сумі 30 000 грн. строком до 27 квітня 2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором позичальник зобов'язувався передати в іпотеку позикодавцю нерухоме майно. Також, 27 січня 2017 року, на виконання умов вказаного договору позики, [PERSON], за довіреністю від імені [PERSON], та [PERSON] уклали договір іпотеки кв. [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Ковальчуком С.П. Відповідно до змісту правочинів, які підписано сторонами, вони усвідомлювали значення своїх дій, розуміли їх значення та уклали договори відповідно до власної волі, без будь-якого тиску та впливу тяжких обставин. Згідно п.п. 5.1-5.3 Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання умов договору, чи неналежного його виконання у момент настання строку виконання зобов'язань. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 травня 2016 року, 28 квітня 2015 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], на підставі Договору іпотеки від 27 січня 2015 року, а 08 червня 2015 року - за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2015 року. Позивач стверджує, що відповідачі при укладенні договорів позики та іпотеки ввели його в оману, оскільки [PERSON] неодноразово намагалась повернути грошові кошти, однак, [PERSON] умисно ухилялась від зустрічі з нею. Суд не погоджується з такими висновками позивача, з огляду на наступне. Приписами статей 525, 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 Цивільного Кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 Цивільного Кодексу України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 627 - 629, 638, 639 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має учинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( презумпція правомірності правочину ). Умовами ст. 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 Цивільного кодексу України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 Цивільного кодексу України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з приписів ст. 215 Цивільного кодексу України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтями 216 - 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. ст. 229 - 233 Цивільного Кодексу України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману - повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.Обман щодо мотивів правочину - немає істотного значення. Таким чином, правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 Цивільного Кодексу України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. На думку суду, договори позики та іпотеки від 27 січня 2015 року повністю відповідають нормам чинного законодавства і будь-яких підстав, які передбачені ст. 203 Цивільного Кодексу України, для визнання договорів недійсним відсутні. Зміст і форма правочинів не суперечить вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які вчиняли правочини мали необхідний повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи обох сторін правочину, зокрема підпис [PERSON] Отже, суд вважає, що при укладенні усіх оспорюваних договорів - не існувало жодних обставин, які б свідчили про наявність чи існування підстав для застосування ст. ст. 203, 215 Цивільного Кодексу України, з огляду на те, що жодних підтверджень недодержання вимог, необхідних для чинності даних правочинів позивачем [PERSON] і її представником [PERSON] в позовній заяві та під час судового розгляду не наведено. Також, позивачем та його представником не доведено, що відповідачі навмисно заперечували наявність обставин, які могли перешкодити вчиненню правочинів, або замовчували їх існування, чим ввели другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім цього, не заслуговують на увагу доводи позивача про необхідність скасування оспорюваних договорів з підстав розслідування кримінального провадження № 12015100100008022 з огляду на наступне. Відповідно до положень п. 6 ст. 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто, сам по собі факт досудового розслідування кримінального провадження № 12015100100008022 не має для суду доказового значення. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання договорів позики та іпотеки недійсними через введення його в оману, позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову слід відмовити, то відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed