Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладений 05 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за реєстровим №3175. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що [PERSON] здійснив переоформлення належної йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] , на користь своєї дочки [PERSON] формально, щоб уникнути звернення стягнення на зазначений об`єкт нерухомості при виконанні судового рішення про стягнення моральної шкоди в розмірі 200000 грн. з [PERSON] на користь позивача, а тому такий договір дарування є фіктивними. Також зазначив, що вказаний договір є недійсним правочином, оскільки сторони такого договору усвідомлювали мету переоформлення прав на нерухоме майно так як були проінформовані про рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь позивача щодо стягнення моральної шкоди, отже такий договір не відповідає вимогам закону, укладені з метою невиконання рішення суду, порушує права позивача на реальне виконання рішення суду, а тому підлягає визнанню недійсним. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у позові в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивачем не наведено належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, отже не доведено фіктивності договору дарування у зв`язку із відсутності головної ознаки фіктивного правочину наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування. Також вказав, що підставою для укладення договору дарування частини квартири було не те, щоб уникнути майнової відповідальності, а це був подарунок дочці на 35-річчя, оскільки коштів у нього не лишилося для дарунку у грошовій формі. Відповідач [PERSON] не надала письмового відзиву. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Третя особа приватний нотаріус Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков І.М. в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. На судові засідання, що були призначенні на 14 січня 2020 року, 31 січня 2020 року, 13 лютого 2020 року, 10 березня 2020 року, 25 березня 2020 року, 15 квітня 2020 року, 19 травня 2020 року, 16 червня 2020 року, 11 серпня 2020 року, 03 листопада 2020 року відповідач [PERSON] не з`явився, хоча про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, на адресу суду були надіслані клопотання про відкладення судового засідання. Підставами для відкладення було зазначено стаціонарне лікування у кардіологічному відділенні Смілянської міської лікарні ім.М.О.Семашка та карантинні обмеження. 21 грудня 2020 року відповідач [PERSON] знову в судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Також в матеріалах справи наявна заява від 24 липня 2020 року від нього в якій він просить розглядати справу у його відсутність, позов не визнає повністю з підстав викладених у його відзиві на позов. На судові засідання, що були призначенні на 14 січня 2020 року, 31 січня 2020 року, 13 лютого 2020 року, 10 березня 2020 року, 25 березня 2020 року, 15 квітня 2020 року, 19 травня 2020 року, 16 червня 2020 року, 11 серпня 2020 року, 03 листопада 2020 року відповідач [PERSON] не з`явилась, хоча про розгляд справи була повідомлена у встановленому законом порядку, на адресу суду було надіслані клопотання про відкладення судових засідань. Підставами для відкладення було зазначено карантинні обмеження. 21 грудня 2020 року відповідач [PERSON] знову в судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Також в матеріалах справи наявна заява від 23 липня 2020 року від неї в якій вона просить розглядати справу у її відсутність, позов не визнає повністю з підстав викладених у відзиві на позов. За змістом ст.43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи зокрема у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Так, відповідачі будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, жодного разу не з`явились в судове засідання, а лише надають заяви про відкладення розгляду. Таким чином, повторне подання ідентичних заяв та клопотань, розцінюються судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами учасника справи щодо подання заяв та клопотань. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача та його представника, надані сторонами докази,\~ дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року у справі №703/2107/18 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 6984 грн. 19 коп. витрат на поминальний обід, 5000 грн за надання правничої допомоги та 400000 грн моральної шкоди, а всього 411984 гривні. За наслідками апеляційного оскарження вказаного рішення 05 вересня 2019 року Черкаським апеляційним судом прийнято постанову, якою рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області змінено в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди та прийнято нову постанову в цій частині, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200000 грн. 1/3 частини квартири [ADDRESS] , перебувала у власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, посвідченого органом приватизації Смілянського міськвиконкому 23 лютого 2001 року. 05 серпня 2019 року [PERSON] здійснив відчуження спірної частини квартири на користь своєї дочки [PERSON] шляхом укладання відповідного договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за реєстровим №3175. Відповідно до статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частини перша та третя статті 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року у справі №280/2134/14-ц зазначив, що згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч.3 ст.13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до змісту статті 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним . По обставинам справи судом встановлено, що [PERSON] , достовірно знаючи про наявність судового рішення за яким він має сплатити на користь [PERSON] значну суму грошових коштів, уклав договір дарування від 05 серпня 2019 року спірної 1/3 частини квартири\~ [ADDRESS] із своєю дочкою [PERSON] , яка проживала разом з ним та також була співвласником 1/3 частини вказаної квартири. За таких обставин спірне майно фактично не вибуло з володіння [PERSON] , а переоформлення права власності унеможливило накладення арешту на таке майно та звернення на нього стягнення. До того ж матеріалами справи підтверджується, що сам відповідач [PERSON] не знявся з реєстраційного обліку за цією адресою. Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а тому здійснив формальне відчуження за безвідплатним договором належної йому на праві власності спірної частини квартири на користь своєї дочки. Отже при укладанні оспорюваного договору дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , а тому такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.234 ЦК. З приводу стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 1500 гривень слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:\~ 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;\~ 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.\~ Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:\~ 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);\~ 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);\~ 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;\~ 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані необхідні та належні докази, які, зокрема, і були представлені [PERSON] суду, таким чином позивачем дотримано вимоги ст. 137 ЦПК України. Отже, понесені [PERSON] витрати, пов`язані з наданням правової допомоги представника в розмірі 1500 гривень, підлягають солідарному стягненню з [PERSON] та [PERSON] . Також, у силу ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved