Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 18 серпня 2006 року уклав шлюб з відповідачем [PERSON] . Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , народження [INFO] . Зазначає, що сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося, зникло взаєморозуміння та повага, стали частими конфлікти та суперечки, втрачено розуміння спільних цінностей, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. З вересня 2020 року спільне господарство не ведеться, подружні стосунки не підтримуються, оскільки втрачене почуття любові і взаєморозуміння. Тому вважає, що подальше збереження сім`ї і примирення між ними є неможливим та суперечить його інтересам та їх дитини. Спору про поділ майна, набутого у шлюбі, на даний момент між ними немає. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд шлюб з відповідачем розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити у його відсутність, про що надав відповідну заяву; позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій зазначає, що заперечень проти розірвання шлюбу не має, просить його розірвати. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2006, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Від спільного проживання мають неповнолітню дитину [PERSON] , народження [INFO] (а.с.22). Сторони разом не проживають, шлюбних відносин не підтримують та спільне господарство не ведеться. Подружжя миритися не бажають, клопотань про вжиття заходів щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення не заявляли. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося у зв`язку з різними поглядами на шлюб та сім`ю, що призвело до припинення шлюбних відносин. З огляду на те, що у сторін спільне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння та поваги, а постійні суперечки та конфлікти призвели до припинення шлюбних відносин, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним.

Outcome: approved