Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив змінити формулювання причин його звільнення у наказі № 5к від 26.03.2014 із «звільнений на виконання рішення акціонера ПрАТ «Газенерго-Україна» від 20.03.2014 р. на «звільнений на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із достроковим розірванням трудового контракту за ініціативою акціонера». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що формулювання наказу про звільнення в частині підстав звільнення не відповідає дійсності та ускладнює його подальше працевлаштування, що порушує його законні права. Зазначає, що директор ПрАТ «Газенерго-Україна» [PERSON] чинив постійний психологічний тиск на нього та вимагав написати заяву про звільнення за власним бажанням. Такі протиправні дії відповідача призвели до моральних переживань, фізичних страждань та суттєвого погіршення стану його здоров'я, що є підставою для визнання причин пропуску строку звернення до суду за захистом свого порушеного права поважними. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного сду м. Києва від 01.12.2014 р., що набрало законної сили, в задоволенні позову [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Газенерго-Україна», за участю третьої особи: [PERSON], стягнення суми вихідної допомоги при звільненні, суми середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - відмовлено. В ході розгляду даної справи суд дійшов висновку, що підписавши накази про звільнення, про призначення на посаду першого заступника директора ПАТ «Газенерго-Україна», власноручно написавши заяву з проханням прийняти на посаду першого заступника директора з 27.03.2014 ПАТ «Газенерго-Україна», підписавши наказ про виплату грошової допомоги при добровільному звільненні, отримавши таку грошову вихідну допомогу у розмірі як при добровільному звільненні у розмірі 250000 грн. (половину суми вихідної допомоги в розмірі 125000 грн. позивач отримав ще 29.04.2014, розумів що це за кошти та жодним чином не заперечував проти їх отримання), позивач тим самим підтвердив досягнуту між сторонами домовленість про добровільне його звільнення з 26.03.2014 з подальшим працевлаштуванням на посаду першого заступника директора, тобто мало місце звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, доводи позивача, що формулювання наказу про його звільнення «на виконання рішення акціонера ПрАТ «Газенерго-Україна» не відповідає дійсності, та спростовуються вищевказаним судовим рішенням. Також вищевказаним рішенням встановлено, що посилання позивача на здійснення щодо нього психологічного тиску з боку [PERSON] відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України не підтверджуються позивачем жодними доказами. Всі викликані судом свідки також жодним чином не підтвердили наявність якогось тиску чи примусу до позивача. При цьому, в ході розгляді даної справи позивачем також не доведено обставини вчинення на нього тиску з боку [PERSON] Таким чином, наведені позивачем підстави заявленого ним позову в належний спосіб ним не підтверджені. В запереченнях на позов відповідач заявляє про застосування до даного спору положень ст. 267 ЦК України. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи позивачем оскаржується наказ № 5к від 26.03.2014 про його звільнення, копія якого ним отримана того ж дня. Таким чином тримісячний строк оскарження вказаного вище наказу спливає 26.06.2014, тоді як з позовом до суду позивач звернувся 13.03.2015 р. Жодних належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску визначеного строку та неможливість вчинення дій щодо подання позову за станом здоров'я у період його тимчасової непрацездатності позивачем не надано. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України, без поважних причин, позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed