Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить: визнати недійсними п. 1.2., п. 1.4., п. 3.1.10., п. 3.1.11., п.п. 4) п. 3.2.5., п. 3.3.2., абзаци 3 та 4 п. 3.3.4., п. 3.3.12., п. 3.3.13., п. 3.3.14., п. 3.3.15., п. 3.3.16., п. 4.1., п. 5.3. Кредитного договору № 28/08-10 від 26.08.2008 року, укладеного між ним та відповідачем (далі Договір); у п. 3.3.19. Сплатити відсотки за ставкою, встановленою п. 1.1. цього [PERSON] між моментом отримання кредитних коштів та моментом їх повернення, з врахуванням п. 3.3.4. та п. 4.1. цього [PERSON] виключити слова з врахуванням п. 3.3.4. та п. 4.1. цього [PERSON]; у п. 5.2. Під збитками сторони розуміють неодержані доходи (втрачена вигода), які сторона мала право одержати у разі належного виконання зобов'язання за цим договором другою стороною (нараховані проценти за користування кредитом); витрати, здійснені сторонами за цим договором; заборгованість за цим договором в повному обсязі (сума кредиту, проценти за користування кредитом, комісія, неустойка, будь-яка інша заборгованість Позичальника за цим договором) виключити слова комісія, неустойка, будь-яка інша заборгованість Позичальника за цим [PERSON]; визнати недійсним п. 2 Додаткової угоди № 1 від 31.12.2008 року до [PERSON] щодо редакції абзацу 2 п. 3.3.4. [PERSON]; зобов'язати відповідача зробити перерахунок боргу, зарахувавши сплачені комісії до загальної суми заборгованості за кредитом та виключивши із загальної заборгованості нараховані штрафи на загальну суму 18655,43 долара США. В обґрунтування позову зазначив, що 26.08.2008 року між сторонами було укладено Договір, згідно умов якого [PERSON] (відповідач) відкрив позивачу, як Позичальнику, невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 82000,00 доларів США за курсом НБУ 484,35 грн. за 100 доларів США станом на 26.08.2008 року. Фактично позивач отримав 63062,50 доларів США, при цьому повернув банку 25111 доларів США за курсом більш ніж 8,0 грн. за 1 долар США. Пунктом 1.2. [PERSON] встановлено сплату комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 1 % від ліміту кредитної лінії, п. 1.4. [PERSON] комісію за аналіз ліквідності в розмірі 300,00 грн., п. 3.3.2 [PERSON] обов'язок позичальника сплатити вказані вище комісії в день укладення [PERSON]. Зазначені умови [PERSON] порушують вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, згідно якого кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Відповідно, вказані умови [PERSON] є несправедливими, порушують принцип добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Пунктом 3.1.10. [PERSON] передбачено підвищення процентної ставки на 1 % в разі порушення Позичальником зобов'язань, встановлених п 3.3.12. - 3.3.16 [PERSON], п. 3.1.11. - нарахування процентів на залишок кредитної заборгованості, виходячи із процентної ставки, зазначеної в п. 1.1., збільшеної на 1 %. Вказані умови [PERSON] порушують положення ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, згідно яких фіксована процента ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Підпунктом 4 п. 3.2.5. та п. 3.3.12. Банком визначено виключний перелік страхових компаній, до яких може звернутись позичальник щодо укладання договору страхування. Вказаною умовою порушено принцип свободи договору. Пунктом 5.3. [PERSON] визначено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення платежу. Між тим вказана умова [PERSON] суперечить ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, згідно якої розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. Пунктом 4.1. [PERSON] обмежує Позичальника щодо порядку внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку, надаючи право Банку діяти виключно на свій розсуд. Даний пункт [PERSON] відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів є несправедливим, оскільки надає продавцю (виконавцю, виробнику) право в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі. Крім того, є незаконним п. 1.2., 1.4., 3.1.10., 3.1.11., п. 4) п. 3.2.5., 3.3.2., абз. 3 та 4 п. 3.3.4., 3.3.19., 4.1., 5.2., 5.3. [PERSON], оскільки вказані умови грубо порушують вимоги чинного законодавства України та повинні бути визнані недійсними. Також 31.12.2008 року було укладено Додаткову угоду № 1 до [PERSON], п. 2 якої містить умови щодо сплати Позичальником в разі виникнення простроченої заборгованості пені в розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Між тим вказана умова [PERSON] суперечить ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, згідно якої розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. Внаслідок порушення законодавства з боку позивача та незаконного підвищення процентної ставки на 1 %, незаконного завищення нарахування по пені, незаконного нарахування по комісії та страховим внескам, позивачу було надміру нараховано в якості заборгованості за [PERSON] грошові кошти в розмірі 18655,43 доларів США. В судовому засіданні позивач, його представники підтримали уточнений позов та доводи, викладені в ньому. При цьому заперечували проти доводів представника відповідача щодо пропуску ними строків позовної давності, зазначивши, що Договір є дійсним та не розірваний, в зв'язку з чим строки позовної давності ними не порушено. Також представник позивача зазначив, що станом на час укладання [PERSON] та отримання кредиту позивач мав досвід роботи на посаді начальника кредитного відділу банку Меркурій (в подальшому - Фінанси та кредит), але у зв'язку із відсутністю у позивача юридичної освіти останній станом на час укладання [PERSON] був позбавлений можливості встановити факт порушення його прав як споживача у зв'язку із укладанням [PERSON] на вказаних вище умовах. Крім того, в письмових поясненнях представники позивача зазначили, що в ході судового розгляду цивільної справи за позовом Банку до [PERSON] до останнього було пред'явлено незаконну вимогу щодо стягнення незаконно нарахованої заборгованості в розмірі 16489,79 доларів США та 8963,47 грн. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову. Крім того, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив на безпідставність позовних вимог та на пропуск позивачем строків позовної давності. Також пояснив, що частина позовних вимог, викладених в позові, була заявлена позивачем в якості заперечень проти позову в судовому процесі за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та судами під час розгляду вказаної справи було надано оцінку зазначеним доводам [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між сторонами 26.08.2008 року було укладено Кредитний договір № 28/08-10, згідно умов якого відповідач ([PERSON]) відкрив позивачу (Позичальнику) невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 82000,00 доларів США на строк/термін з 26.08.2008 року по 23.08.2018 року на задоволення споживчих потреб Позичальника. 31.12.2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до вказаного вище [PERSON], якою викладено в новій редакції п. 3.3.3. та 3.3.4. [PERSON]. Як вбачається з ухвали апеляційного суду Харківської області від 27.01.2015 року, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2013 року позов Банку задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за [PERSON] в розмірі 77298,89 доларів США та 230001,45 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS]. Не погодившись із вказаним рішенням, [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Як вбачається з вказаної ухвали суду апеляційної інстанції, зазначеним судом проводилась перевірка розрахунку заборгованості [PERSON] та зроблено висновок щодо правильності нарахування процентів на поточну заборгованість в розмірі 15 %, на прострочену в розмірі 16 %, як передбачено п. 1.1. і 3.1.11. [PERSON], і пені за ставкою 0,1 % згідно п. 3.3.4. [PERSON]. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо правильності визначення судом першої інстанції загального розміру заборгованості [PERSON] за [PERSON], та залишив апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення, а заочне рішення від 05.08.2013 року - без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27.01.2015 року залишено без змін. При цьому позивачем було надано суду письмові пояснення, в яких він зазначає на порушення судами чинного законодавства під час розгляду вказаної вище цивільної справи. Також позивачем надано суду Правовий висновок Адвокатського агентства, в якому зазначено на необхідності визнання недійсними окремих положень [PERSON], та Висновок експерта (незалежного аудитора), підготовлений ТОВ Фірма Даниленко і партнери, згідно якого підтверджується правильність арифметичного та методологічного порядку розрахунку оспорюваної суми пені за несвоєчасну сплату заборгованості у разі застосування подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на дати нарахування пені за [PERSON]. Крім того, позивачем надано суду власний розрахунок пені за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне погашення кредиту за [PERSON]. Згідно ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ст. 627 ЦК України, якою встановлено засади свободи договору, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Таким чином, укладання сторонами [PERSON] та Додаткової угоди до нього і визначення їх умов є наслідком вільного волевиявлення сторін. Суд не може визнати обґрунтованими доводи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, з наступних підстав. Доводи позивача відносно того, що умови п. 1.2. [PERSON], яким встановлено сплату комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 1 % від ліміту кредитної лінії, п. 1.4. [PERSON], яким встановлено комісію за аналіз ліквідності в розмірі 300,00 грн., п. 3.3.2. [PERSON], яким встановлено обов'язок Позичальника сплатити вказані вище комісії в день укладення [PERSON], порушують вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, згідно якого кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 11 вказаного Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про в тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Частиною четвертою ст. 11 вказаного Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються в тому числі детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 11 вказаного Закону споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Аналіз зазначених положень Закону України Про захист прав споживачів в їх сукупності та взаємозв'язку свідчить, що вказаним нормативним актом передбачено можливість надання Банком споживачу послуг, пов'язаних із одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням відповідного договору, а також сплати споживачем на користь Банку відповідних зборів, відсотків комісії або інших вартісних елементів кредиту, за умови, що вказані платежі були зазначені в договорі. Крім того, згідно ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, в тому числі послуги з відкриття та ведення рахунків клієнтів. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. За таких обставин, оскільки [PERSON] було передбачено сплату вказаних вище комісій, підстави для визнання його недійсним в зазначеній частині відсутні. Пунктом 3.1.10. [PERSON] передбачено підвищення процентної ставки на 1 % в разі порушення Позичальником зобов'язань, встановлених п 3.3.12. - 3.3.16 [PERSON], п. 3.1.11. - нарахування процентів на залишок кредитної заборгованості, виходячи із процентної ставки, зазначеної в п. 1.1., збільшеної на 1 %. Доводи позивача відносно того, що вказані умови [PERSON] порушують положення ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, згідно яких фіксована процента ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору та встановлений розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, суд вважає безпідставними. Так, як вбачається з вказаних положень [PERSON], сторонами було узгоджено не тільки умови, за яких процентна ставка збільшується, а і конкретний розмір збільшеної процентної ставки. За таких обставин суд не може погодитись з доводами позивача, що Банком в односторонньому порядку було збільшено проценту ставку за [PERSON]. Доводи позивача відносно того, що визначений в [PERSON] розмір пені, а саме 0,1 % від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення платежу, суперечить ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, згідно якої розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, суд також вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Як вбачається з положень преамбули цього Закону, суб'єктами правовідносин, які він регулює, є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Таким чином, сфера дії даного Закону не поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є фізичні особи, в зв'язку з чим його норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Аналогічні правові позиції викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 1-12/2013, в якому зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці). З наведених вище підстав суд також вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо визнання недійсними абзаців 3 та 4 п. 3.3.4. [PERSON], якими передбачено сплату процентів в розмірі, передбаченому п. 3.1.11. [PERSON], та пені в розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості, в разі виникнення простроченої заборгованості, а також сплату процентів з підвищеної на 1 % процентної ставки у разі порушення п.п. 3.3.12-3.3.16 [PERSON]. Щодо вимог позивача про виключення слів комісія, неустойка, будь-яка інша заборгованість Позичальника за цим [PERSON] з редакції п. 5.2., то суд відмовляє у вказаних вимогах, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України та судом зроблено висновок щодо правомірності положень [PERSON], які передбачають обов'язок сплати позивачем на користь Банку комісій та неустойки. Доводи позивача відносно того, що пунктом 4.1. [PERSON] обмежує Позичальника щодо порядку внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку, надаючи право Банку діяти виключно на свій розсуд, та даний пункт [PERSON] відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів є несправедливим, оскільки надає продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі, суд також вважає необґрунтованими з наступних підстав. Як вбачається з п. 4.1. [PERSON], вказаним положенням [PERSON] Банку надано право на свій розсуд припинити зобов'язання в односторонньому порядку щодо подальшого кредитування позичальника, розірвати Договір або внести до нього зміни або доповнення у випадку невиконання та/або неналежного виконання Позичальником умов [PERSON]. Таким чином, вказаним пунктом не обмежується право Позичальника на внесення змін до [PERSON], а визначаються права Банку в разі порушення Позичальником умов [PERSON]. Крім того, положення п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, на які посилається позивач, передбачають, що несправедливими є умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Між тим, як вбачається з п. 4.1. [PERSON], сторонами визначено підстави, за яких [PERSON] отримує право вносити зміни/доповнення до [PERSON], та порядок внесення вказаних змін до [PERSON]. Вимоги позивача щодо виключення слів з врахуванням п. 3.3.4. та п. 4.1. цього [PERSON] з редакції п. 3.3.19., яким передбачено обов'язок позивача сплатити відсотки за ставкою, встановленою п. 1.1. цього [PERSON] між моментом отримання кредитних коштів та моментом їх повернення, з врахуванням п. 3.3.4. та п. 4.1. цього [PERSON], суд також вважає необґрунтованими з наступних підстав. Пунктом 3.3.4. [PERSON] встановлено обов'язок позивача сплачувати комісію за обслуговування кредитної лінії та проценти за користування кредитними коштами, а також в разі виникнення простроченої заборгованості за кредитною лінією сплачувати проценти, виходячи із процентної ставки, встановленої в п. 3.1.11. [PERSON], і пеню в розмірі 0,1 %. Як зазначено вище, суд дійшов висновку щодо правомірності умов договору, які передбачають сплату позивачем на користь Банку комісій, а також підвищеної на 1 % процентної ставки та пені в в розмірі 0,1 % від суми заборгованості. Також суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним п. 4.1. [PERSON]. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову в частині виключення з п. 3.3.19. слів з врахуванням п. 3.3.4. та п. 4.1. цього [PERSON]. Доводи позивача відносно того, що підпунктом 4 п. 3.2.5. та п. 3.3.12. Банком визначено виключний перелік страхових компаній, до яких може звернутись позичальник щодо укладання договору страхування, і тим самим порушено принцип свободи договору, суд також вважає безпідставними, оскільки вказані умови [PERSON] погоджені позивачем та є наслідком його вільного волевиявлення. Крім того, позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним під час укладання [PERSON] було запропоновано інші його умови та [PERSON] неправомірно відмовив позивачу в укладанні [PERSON] на вказаних умовах. Відповідно, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині визнання недійсним підпункту 4 п. 3.2.5. [PERSON], яким встановлено право Банку вимагати дострокового виконання зобов'язань Позичальника за цим [PERSON], забезпеченого іпотекою, у разі неналежної сплати страхових платежів по договору страхування майна, яке береться в іпотеку, у акредитованих у Банку страхових компаніях та договору страхування власного життя у страховій компанії ЗАТ СК Українська страхова компанія Життя, оскільки вказане право виникає у Банку виключно за умови невиконання Позичальником зобов'язань за [PERSON] та зазначена редакція [PERSON] є наслідком вільного волевиявлення сторін. Як вбачається з умов п. 3.3.12., п. 3.3.13., п. 3.3.14., п. 3.3.15., п. 3.3.16. [PERSON], вказаними положеннями [PERSON] визначено обов'язки Позичальника, пов'язані із страхуванням власного життя та предмету іпотеки, зокрема обов'язки надати Банку договори страхування, вчиняти всі необхідні дії для дійсності договорів страхування, вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі, підтримувати розмір страхової суми, у разі настання страхового випадку відшкодувати Банку в повному обсязі здійснені ним страхові платежі, а також інші будь-які видатки. Частиною четвертою ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються в тому числі детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, в тому числі страховика, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Таким чином, вказані вище умови [PERSON] не суперечать положенням Закону України Про захист прав споживачів, а також звичаям ділового обороту, які передбачають страхування предмету іпотеки та життя позичальника. Також суд відмовляє в позовних вимогах в частині зобов'язання відповідача зробити перерахунок боргу, зарахувавши сплачені комісії до загальної суми заборгованості за кредитом та виключивши із загальної заборгованості нараховані штрафи на загальну суму 18655,43 долара США, з наступних підстав. Судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсними положень [PERSON], в тому числі щодо сплати процентів, комісій, пені. Крім того, суд враховує, що правильність нарахування Банком позивачу заборгованості за [PERSON], в тому числі підвищених процентів, пені та інших платежів, встановлено заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2013 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції та, таким чином, набрало законної сили і має преюдиційне значення. За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог в частині перерахунку боргу відсутні. При цьому доводи позивача щодо ухвалення вказаного вище заочного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права судом не приймаються до уваги, оскільки суд в межах даної цивільної справи позбавлений можливості надавати оцінку законності та обґрунтованості судового рішення, що ухвалене в іншій цивільній справі і набрало законної сили за наслідками його апеляційного та касаційного оскарження. Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача щодо порушення позивачем строків позовної давності, оскільки вказаний строк починає відлік з дати укладання [PERSON], тобто з 2008 року. Доводи представника позивача відносно того, що позивач через відсутність юридичної освіти встановив факт порушення його прав нещодавно, суд вважає такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. Крім того, з пояснень представника позивача судом встановлено, що до укладення [PERSON] позивач мав досвід роботи на посаді начальника кредитного відділу комерційного банку, що свідчить про наявність у нього професійного досвіду в сфері спірних правовідносин станом на час укладання [PERSON] та Додаткової угоди до нього. Разом з тим, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача при укладанні [PERSON] та Додаткової угоди до нього, суд відмовляє в задоволенні позову по суті, а не у зв'язку із спливом позовної давності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed