Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір іпотеки №1-2716 від 30.06.2006 року, укладений між [PERSON] і обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» з моменту укладання, тобто з 30 червня 2006 року, а також вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна запис про заборону відчуження обєкту нерухомого майна, а саме земельної ділянки, що розташована по вул. Вишнева, №31 в с-щі Усатове Біляївського р-ну Одеської області, вчинений Біляївською районною державною нотаріальною конторою 30.06.2006 року за № 3400567 на підставі вищевказаного договору іпотеки. Свої вимоги мотивує тим, що йому на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ОД №078440 від 25.07.1995 року та серії ЯЕ №661753 від 10.08.2007 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована в с-щі Усатове по вул. Вишнева, №31 Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, кадастровий номер 5121084200:04:001:0368. Незважаючи на це, 24.10.2002 року відповідачу [PERSON] на підставі рішення 5 сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської [PERSON] народних депутатів від 11.10.2002 року №96/5-ХХІУ також було видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії Р1 №452433, яка фактично належала позивачу з 10.03.1994 року. Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 року, ухваленим по цивільній справі №2-65/2008, рішення 5 сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської [PERSON] народних депутатів від 11.10.2002 року №96/5-ХХІУ в частині надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки розміром 0,10 га по вул. Вишнева, №31 в с-щі Усатове Біляївського р-ну Одеської області скасовано, а державний акт на право приватної власності на його імя серії Р1 №452433 від 24.10.2002 року визнано недійсним. Під час розгляду зазначеної цивільної справи судом було встановлено, що з 2007 року земельна ділянка по вул. Вишнева, №31 в с-щі Усатове Біляївського р-ну Одеської області знаходиться під забороною/арештом в звязку з укладанням [PERSON] з обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» договору іпотеки від 30.06.2006 року, предметом якого є вказана земельна ділянка. Після ухвалення судового рішення позивач був впевнений у відновленні свого порушеного права власності на земельну ділянку у повному обсязі. Його впевненість ґрунтувалась на тому, що на момент передачі [PERSON] майна в іпотеку він, як іпотекодавець, з огляду на вищевказане судове рішення, вважається таким, що не був власником спірної земельної ділянки, тобто предмета іпотеки, і як наслідок, укладений між ним та обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» договір іпотеки від 30.06.2006 року, який має похідний характер від основного зобовязання, не забезпечує належного виконання зобовязання [PERSON] за кредитним договором. Нещодавно він вирішив взяти кредит на споживчі потреби і з цією метою звернувся до банку. Під час підготовки документів зясувалось, що вищевказаний договір іпотеки досі не припинений, а іпотекодержателем на цей час є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у звязку з відступленням права вимоги обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]». Позивач вважає, що договір іпотеки за №1-2716 від 30 червня 2006 року, укладений між [PERSON] і обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» є недійсним з моменту його укладання, тобто з 30 червня 2006 року, оскільки наслідком набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, передану ним в іпотеку, за недійсним рішенням органу місцевого самоврядування та скасованим державним актом, що встановлено судовим рішенням, є те, що [PERSON] на момент укладення договору іпотеки не мав права власності на розпорядження цим майном. Крім того, на думку позивача, підлягають вилученню і відповідні записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, оскільки їх наявність порушує його права, а тому він звернувся з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що договір іпотеки за №1-2716 від 30 червня 2006 року, укладений між [PERSON] і обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]», предметом якого є земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована в с-щі Усатове по вул. Вишнева, №31 Біляївського району Одеської області, є недійсним з моменту його укладання, оскільки відповідач [PERSON] ніколи не був власником вказаної земельної ділянки, рішення органу місцевого самоуправління та державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на його імя, судовим рішенням визнані недійсними та скасовані. При цьому ВАТ «[PERSON] [PERSON]» був залучений до участі у справі №2-65/2008 року, приймав участь у судових засіданнях і був обізнаний про зміст заочного рішення, ухваленого судом 25.04.2008 року. На даний час ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є у зобовязанні [PERSON] ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», втратило право вимоги і ніяким чином не зможе звернути стягнення на предмет іпотеки або визнати за собою право власності на нього, оскільки предмет іпотеки не належить стороні по договору іпотекодавцю [PERSON], а позивач ніколи не був стороною договору іпотеки і не має ніякого відношення до нього. Представник позивача вказує, що будучи обізнаним про хибність предмету іпотеки і, як наслідок, про неможливість реалізації права майнової вимоги ВАТ «[PERSON] [PERSON]» мало право на заміну предмета іпотеки з метою захищення своїх інтересів кредитора, однак не зробило цього. Після ухвалення судового рішення 25.04.2008 року ніхто не перешкоджав позивачу у володінні та користуванні належною йому земельною ділянкою і ніхто не оспорював його право власності на неї, про що також свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.12.2017 року, в якому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за позивачем. Якби позивач наприкінці 2017 році не звернувся до банківської установи з метою отримання кредитних коштів, він би досі не дізнався, що договір іпотеки, укладений між [PERSON] і обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]», предметом якого є належна йому на праві власності земельна ділянка, є чинним. Після перерви представник позивача до судового засідання не зявився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. При цьому пояснив, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №109197947 від 27.12.2017 року, наданою позивачем в якості доказу, відомості про іпотеку стосовно земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, с-ще Усатове, вул. Вишнева, №31, внесені до Державного реєстру речових прав 04.07.2006 року за реєстровим номером 3414968. 30.06.2006 року за №3400567 Біляївською районною державною нотаріальною конторою в Державному реєстрі речових прав зареєстровано заборону на нерухоме майно на підставі договору іпотеки №1-2716 від 03.06.2006 року. Внесені записи є чинними на сьогодні. На думку представника відповідача це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Таким чином, презумпція правочину не спростована, всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, створені обовязки підлягають виконанню. Також, представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права ще в 2008 році, що підтверджується заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 року, і початок перебігу позовної давності розпочався 25.04.2008 року і з цієї дати необхідно обчислювати строк позовної давності. Позивач звернувся до суду 22.03.2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Після перерви представник відповідача до судового засідання не зявився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча повідомлявся про день та час слухання справи належним чином. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в с-щі Усатове по вул. Вишнева, №31 Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, кадастровий номер 5121084200:04:001:0368, яка передана йому у приватну власність на підставі рішення Нерубайської сільської [PERSON] народних депутатів №174 від 10.03.1994 року, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №078440, виданого Нерубайською сільською [PERSON] народних депутатів 25.07.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №215 (стара форма) та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №661753, виданого Нерубайською сільською радою 10.08.2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №07.07.516.01084 (нова форма) (а.с.10, 11). Позивач зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5105574822017 від 03.12.2017 року (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] на підставі рішення 5 сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської [PERSON] народних депутатів від 11.10.2002 року №96/5-XXIУ було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с-щі Усатове по вул. Вишнева, №31 Біляївського району Одеської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №452433, виданого Нерубайською сільською [PERSON] народних депутатів 24.10.2002 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №993. Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 року, ухваленим по цивільній справі №2-65/2008 за позовом [PERSON] до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради, про визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, рішення 5-ї сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.10.2002 року за №95/5-ХХІУ в частині надання гр-ну [PERSON] у приватну власність земельної ділянки розміром 0,10 га по вул. Вишневій, 31 в с. Усатово Біляївського району Одеської області було скасовано; державний акт на право приватної власності на його ж імя серії Р1 №452433 від 24.10.2002 року було визнано недійсним. Заочне рішення сторонами не оскаржувалось і вступило в законну силу 05.05.2008 року (а.с.13). Підставою для ухвалення такого рішення стала постанова Біляївської міжрайпрокуратури від 26.02.2008 року про закриття кримінальної справи відносно гр-на [PERSON], відповідно до якої рішення Нерубайської сільради від 11.10.2002 року на вищевказаній сесії ради про виділ земельної ділянки та про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку гр-ну [PERSON] не приймалось. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства в Україні віднесено принцип обовязковості рішень суду. Згідно положень ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже вищевказані обставини є преюдиційно встановленими та повторному доказуванню не підлягають. Принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права, тобто, рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Судом встановлено, що 27.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0028/82/58178, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США. В метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 30.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1-2716, предметом якого є земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, с-ще Усатове, вул. Вишнева, 31 Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю серії Р1 №452433, виданого Нерубайською сільською [PERSON] народних депутатів 24.10.2002 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №993. Зі змісту договору іпотеки вбачається, що одночасно із посвідченням договору іпотеки, 30.06.2006 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області була накладена заборона відчуження на вказану земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності гр. [PERSON] З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №109197947 від 27.12.2017 року вбачається, що у теперішній час іпотекодержателем за договором іпотеки, укладеним 30.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем [PERSON] є відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Відповідно до статей 1, 3, 5 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV (в редакції, чинній на час укладення договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV (в редакції, чинній на час укладення договору) встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного\~зобовязання або\~закінчення строку\~дії іпотечного\~договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення а попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~пятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, право позивача обрати такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, залежить від того, чи порушеного таким правочином його право. У випадку встановлення такого порушення, визнання правочину недійсним є способом захисту порушеного права позивача, котрий він може обирати на власний розсуд. Виходячи з викладеного суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, оскільки оскаржуваний договір іпотеки за №1-2716 від 30.06.2006 року, укладений між [PERSON] і обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки за спірною угодою було надано в іпотеку майно, яке є його власністю. Як встановлено у судовому засіданні та сторонами не оспорюється, рішення органу місцевого самоуправління, на підставі якого відповідачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с-щі Усатове по вул. Вишнева, №31 Біляївського району Одеської області, та видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №452433, судовим рішенням скасовано, а державний акт на право приватної власності визнано недійсним. Досліджені судом матеріали справи свідчать про те, що первісний іпотекодержатель за договором іпотеки від 30.06.2006 року ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого у вказаному зобовязані є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», був безумовно обізнаний про ухвалення вказаного судового рішення від 25.05.2008 року, оскільки безпосередньо приймав участь у розгляді справи. Незважаючи на це, іпотекодержатель протягом десяти років (з 2008 року по теперішній час) не здійснив жодних дій, направлених на захист своїх майнових прав, а також не скористався своїм правом іпотекодержателя на заміну предмета іпотеки при тому, що таке його право закріплено у договорі іпотеки від 30.06.2006 року, що витікає із загального змісту розділу 3 вказаного договору. Окрім того, суд розцінює бездіяльність первісного іпотекодержателя як свідому, оскільки наявність вищевказаного судового рішення від 25.05.2008 року унеможливлює задоволення майнових вимог ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого у зобовязанні є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», у будь-який спосіб. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про те, що всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню, оскільки позивач ніколи не був стороною оспорюваного правочину, укладення якого для нього не створило жодних зобовязань та який спростовує його правомірність. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що договір іпотеки, укладений 30.06.2006 року між [PERSON] і обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент укладення відповідачем договору іпотеки від 30.06.2006 року, предметом якого є вказана земельна ділянка, останній не був її власником, оскільки набув право власності на підставі правовстановлюючих документів, визнаних судом недійсними. Станом на день укладення договору іпотеки предмет іпотеки з 25.07.1995 року фактично належав на праві приватної власності іншій особі позивачу [PERSON] і це його право виникло у нього на законних підставах та було зареєстровано державними органами у встановленому на час виникнення відповідних правовідносин законодавством порядку. У відповідності до ч. 2\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Абзацом 2 пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, у разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи те, що при нотаріальному посвідченні договору іпотеки нотаріусом було внесено записи до реєстрів заборони та іпотек, то при визнанні недійсним іпотечного договору його сторони повинні повернутись у стан який існував до укладання та посвідчення такого договору, тобто записи в реєстрах заборон та іпотек підлягають вилученню. Щодо заявленого відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» клопотання про застосування строків позовної давності, то суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Разом з тим, ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Судом встановлено, що позивач є законним власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована в с-щі Усатове по вул. Вишнева, №31 Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, кадастровий номер: 5121084200:04:001:0368 з 25.07.1995 року і з того часу безперешкодно володіє вказаним майном. Його право власності ніким не оспорювалося і будь-яких належних та допустимих доказів протилежного матеріали справи не містять. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Так, у відповідності до ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Дійсно, зі змісту заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 року вбачається, що з 2007 року вказана земельна ділянка знаходиться під забороною/арештом у звязку з укладенням [PERSON] з обласною дирекцією «[PERSON] [PERSON]» договору іпотеки від 30.06.2006 року на спірну земельну ділянку. [PERSON] було надано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на підставі рішення 5 сесії ХХІУ скликання Нерубайської сільської ради від 11.10.2002 року №96/5-ХХІУ. Цим же судовим рішенням і рішення органу місцевого самоврядування, і державний акт на право приватної власності на земельну ділянку було визнано недійсним та скасовано, а тому суд вважає слушними доводи позивача про те, що він після ухвалення зазначеного рішення був впевнений у тому, що його порушене право власності на земельну ділянку відновлено у повному обсязі. На думку суду, порушення прав позивача як власника майна, яке виникло, триває і досі, а тому підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає. При цьому суд також вважає, що відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не може скористатись своїм правом щодо іпотечного майна, оскільки воно не належить боржнику [PERSON] Таким чином, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і підлягає задоволенню.

Outcome: approved