Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно літню кухню (літера «Г»), що розташована за адресою: с. Маринівка Біляївського району Одеської області, вул. Берегова, 32. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.10.2016 року за ним було визнано право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею, сараєм, гаражем, льохом, огорожею та цистерною, що розташований за адресою: с. Маринівка Біляївського району Одеської області, вул. Берегова, 32. Але при подачі позовної заяви позивачем не було зазначено у господарських будівлях ще одну літню кухню під літерою «Г» і суд, розглянувши позов в межах заявлених вимог не визнав на неї право власності. Посилаючись на вказані обставини позивач, просить суд визнати за ним право власності на вказану літню кухню під літерою «Г». Позивач в судове засідання не з'явився, але подав заяву, в якій на позовних вимогах наполягав та просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, але подав заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував та просив суд розглянути справу за його відсутності. Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області № 496/3388/16-ц від 25.10.2016 року позовні вимоги [PERSON] до Маринівської сільської ради Біляївського району Одеської області було задоволено та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок № 32 по вул. Берегова в с. Маринівка Біляївського району, Одеської області з господарськими будівлями та спорудами, а саме: сараєм, літньою кухнею, гаражем, льохом, цистерною та огорожею, який залишився після смерті його матері [PERSON], померлої 02.09.2002 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а ч. 2 вказаної статті зазначає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З технічного паспорту, виданого 03.10.2008 року КП ОМБТІ та РОН вбачається, що у с. Маринівка Біляївського району Одеської області вул. Берегова, 32 знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею (літера Б) площею 23,0 кв.м., літньою кухнею (літера Г) площею 23.0 кв.м., сараєм (літера В) площею 35,0 кв.м., гаражем (літера Д) площею 22,5 кв.м., льохом (літера Е) площею 25,0 кв.м., огорожею (№ 6) та цистерною (І) (а.с. 10-14). Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року) передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для усіх судів України. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012 № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Позивачем при подачі позовної заяви помилково не було зазначено кількість господарських будівель та споруд, а саме: дві літні кухні під літерами «Б» та «Г», а суд,

Outcome: approved