Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 25.03.2010 року. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позову,27.05.2010 року позовні вимоги уточнив в судовому засіданні, пояснивши суду, що працював у відповідача на різних посадах понад 26 років ,в тому числі і на посаді заступника генерального директора директором департаменту з зовнішньо - економічної діяльності та маркетингу, звільнився 01.08.2008 року за узгодження сторін, до цього часу відповідач винен йому сплатити ті витрати, що він поніс у зв»язку з систематичними відрядженнями, в судових дебатах від позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовився. Відповідач в особі представника за дорученням [PERSON] позовні вимоги в частині виплати витрат, пов»язаних з службовими відрядженнями визнав в повному обсязі. Ознайомившись з поясненнями сторін, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає ,що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав: Позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах з 19.03.1983 року, працюючи на різних посадах, що доказується витягом з трудової книжки , звільнився на підставі наказу №772к від 01.08.2008 року з посади заступника генерального директора директором департаменту з зовнішньо - економічної діяльності та маркетингу З довідки ,яку видав відповідач 27.05.2010 року без номеру вбачається, що заборгованість по невиплаченим витратам за службові відрядження за період з 2004 року до часу розгляди справи судом складає 4510,61 гривень, 783,61 євро, 8\~422,64 долари США, що згідно розрахунку відповідача в національній валюті України дорівнює 79632,50 гривень. З цією сумою позивач погодився. . На підставі вимог ст.21 КЗпП України працівник зобовязаний виконувати обовязки, що покладені на нього трудовим договором сумлінно та дотримуючись вимог внутрішнього розпорядку, власник або уповноважений ним орган зобовязаний сплачувати заробітну плату належним чином в термін, передбачений колективним договором. На підставі ст..121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та інших компенсацій у звязку з службовими відрядженнями. Працівникам ,які направляються у службові відрядження , виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються місце роботи і середній заробіток на весь час відрядження. На підставі вимог п.1.5 розділу 2 Інструкції №59 затвердженої Наказом Міністерства Фінансів України від 13.03.1998 року Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон з змінами і доповненнями до неї від 13.08.1998 №165, від 10.06.1999 року № 146, від 11.02.2003 року № 118, від 04.03.2003 року № 179, від 27.12.2003 року № 827 фактичний час перебування працівника за кордоном визначається на підставі відміток контролюючих пропускних пунктів (прикордонних військ, транспортної інспекції, митної служби), тобто згідно часу перетину кордону в прямому та зворотному напрямку, враховуючи день вибуття та прибуття На підставі п.1.6. цієї Інструкції підприємство за наявності підтвердних документів(в оригіналі) відшкодовує витрати відрядженим працівникам на наймання житлового приміщення в розмірі фактичних витрат з урахуванням побутових послуг тощо, на підставі п.1.5. відшкодовує добові тощо. На підставі п.1.11 Інструкції відрядженому працівникові перед виїздом видається аванс у межах суми, необхідної для проїзду, наймання жилого приміщення і добові. По приїзді до місця постійної роботи працівник зобовязаний подати звіт про використання коштів, наданих у відрядження на протязі 3 діб з дня прибуття. Разом із звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку і документи в оригіналі, що підтверджують вартість понесених у звязку з відрядженням витрат. У разі службового відрядження за кордон на підставі п.1.13 Інструкції Розділ 2 У разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються відповідно до діючих норм за кілометр пробігу та затвердженого маршруту, що має бути визначено в наказі(розпорядженні ) керівника підприємства. Також підлягають відшкодуванню інші витрати ,що повязані з технічним обслуговуванням автомобіля, стоянкою та паркуванням службового автомобіля, збори за користування грунтовими, шосейними дорогами та водними переправами. На підставі п.1.5 Розділу П Інструкції фактичний час перебування у відрядженні визначається за відмітками в посвідченні про відрядження щодо вибуття з місця постійної роботи й прибуття до місця постійної роботи. Якщо працівника відряджено до різних населених пунктів , то відмітки про день прибуття й день вибуття в посвідченні проставляються в кожному пункті. Відмітки в посвідченні про відрядження щодо прибуття та вибуття працівника завіряються тією печаткою, якою користується у господарській діяльності підприємство для засвідчення підпису відповідної службової особи, на яку наказом (розпорядженням) керівника підприємства покладено обовязки здійснювати реєстрацію осіб, які вибувають у відрядження та прибувають з нього. Враховуючи ті обставини, що витрати для службових відряджень за кордон згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №663 від 23.04.1999 року Про норми відшкодування витрат , повязаних з службовими відрядження ,суд приходить до висновку, що відповідач провів вірний розрахунок добових витрат. Судом встановлено, що позивач ніяких коштів у відповідача для виїзду у службове відрядження не отримував, але проти відрядження не заперечував і не зважаючи на ті обставини, що йому не було виплачено витрати у звязку з службовим відрядженням , продовжував їздити у відрядження , пояснивши суду, що пропрацювавши на підприємстві понад 26 років вважав, що не має морального права відмовитися від службових відряджень, бо виїздив на розслідування авіакатастроф до Чаду та до Камеруну, відмовитися не міг, бо вболівав за інтереси свого підприємства. При розгляді справи судом встановлено, що з боку відповідача мало місце порушення вимог п.1.2 Розділу 2 Інструкції № 59, бо відповідач не мав права направляти працівника у відрядження не видавши йому кошти, які передбачено діючим законодавством, але з матеріалів справи вбачається ,що позивач видачі авансу на службове відрядження не вимагав і їздив до відряджень за рахунок своєї заробітної плати , не вбачаючи на ті обставини, що гроші були їм не отримані протягом декількох років На підставі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всі сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Таким чином, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими ,що підлягають задоволенню. На підставі вимог ст.ст.81,88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору (державного мита) в сумі 796,33 гривень та за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду в сумі 120,00 гривень.

Outcome: approved