Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову зазначив, що мати дітей визнана інвалідом 3 групи з туберкульозу, батько дітей хворий на активний туберкульоз легенів з бактеріовиділенням. Батько дітей категорично заперечує проти перебування синів в санаторії, мати дитини [PERSON] впливу на батька дитини не має, у зв'язку з тим, що батьки малолітніх дітей не піклуються станом здоров'я своїх дітей, свідомо ставлять їх в небезпеку зараження туберкульозом, що є небезпечним для життя дітей, позивач звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача Оганова В.В. позов підтримала, просила суд його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що молодший син [PERSON] знаходиться в стаціонарі та продовжує лікування, старший син [PERSON] не хворіє, однак проживає разом із батьком. Пояснила суду, що сама проходить курс лікування, просила суд не позбавляти її батьківських прав. [PERSON] в судове засідання не з'явився, викликався належним чином. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного: Судом встановлено, що згідно з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження, виданого 09.04.2014 р. Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції [PERSON] народився [INFO] року, батьком дитини є відповідач [PERSON], матір'ю дитини є відповідач [PERSON] (а/с. 7). Зі змісту копії свідоцтва, виданого 17.03.2016 р. Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, вбачається, що [PERSON], народився [INFO] р.,батько дитини [PERSON], мати дитини [PERSON] (а/с. 6). Листом № 01-08/2210 від 13.10.2017 р. головний лікар КЗОЗ ХМДП № 12 [PERSON] повідомила службу у справах дітей про те, що [PERSON] знаходиться під наглядом фахівців КЗОЗ «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер № 7» з приводу тубконтакту з батьками. [PERSON] знаходився на лікуванні у КЗОЗ «Обласна дитяча інфекційна лікарня» з жовтня 2016 р. по жовтень 2017 р. з приводу туберкульозу легенів з бактеріовиділенням. 11.10.2017 р. батьки самостійно, без дозволу медичного персоналу КЗОЗ «Обласна дитяча інфекційна лікарня» забрали зі стаціонару свого сина [PERSON] (а/с. 11). 17.10.2017 р. з метою з'ясування обставин справи, викладених у листі № 01-08/2210 від 13.10.2017 р., щодо негайного повернення [PERSON] до медичного закладу, де він проходив лікування, для продовження лікування комісія у складі завідувача сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей Служби у справах дітей по Київському району УССД Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Оганової В.В., Інспекторів ювенальної превенції Київського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON] та [PERSON], провідного фахівця з соціальної роботи Центру соціальних служб для сім'є, дітей та молоді Київського району [PERSON], представника Харківської міської дитячої поліклініки № 12 [PERSON] здійснили вихід за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з Акту від 17.10.2017 р. комісією виявлено, що вдома нікого не було, до будинку потрапити не вдалось, зі слів сусідів з буд. 47 дітей вони не чули і не бачили більше двох тижнів (а/с. 12). З розписки батьків малолітніх дітей вбачається, що вони зобов'язались провести обслідування та лікування у фтизіатра в ПНД № 7 (а/с. 13). Листом від 27.10.2017 р. № 12/1911 головний лікар КЗОЗ «ОКПТД № 7» [PERSON] повідомила, що при відвідуванні дітей за місцем проживання медичними працівниками у складі лікаря фтизіатра та медичної сестри амбулаторного відділення № 6 двері ніхто не відчинив. При телефонній розмові [PERSON] категорично відмовився від лікування сина в умовах стаціонару, наполягав на амбулаторному лікуванні. Погрожував фізичною розправою медичним працівникам у разі невиконання його умов (а/с. 14). Допитаний співробітниками Київського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON] пояснив, що сина [PERSON] він на лікування до КЗОЗ «Обласний дитячий клінічний туберкульозний санаторій» не віддасть, у зв'язку з тим, що в зазначеній установі до дитини погано ставляться, не забезпечують належний догляд (а/с. 16). З виписки з амбулаторних карт дітей вбачається, що діти знаходяться в осередку туберкульозної інфекції, де бактеріоносіями є обидва батьки (а/с. 19-20). Як вбачається з виписки з медичної карти [PERSON], остання з 2005 р. перебуває на диспансерному обліку в туберкульозних установах. В 2008-2010 роках визнана інвалідом 3 групи з туберкульозу. В березні 2017 р. під час контрольного обстеження виявлені зміни в легенях, наявність мікобактерій в аналізі мокротиння (засів). З 04.04.2017 р. приймає ліки контрольованим методом. З 13.07.2017 р. була госпіталізована до ОПТД № 4. 22.08.2017 р. її чоловік забрав її з стаціонарного відділення, на теперішній час продовжує лікування контрольованим методом в амбулаторному відділенні № 5 ОКПТД № 7 (а/с. 21). З виписки із амбулаторної карти № 262007 відносно хворого [PERSON] слідує, що останній з 29.11.2012 р. перебуває на диспансерному обліку в КЗОЗ «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер № 7» з приводу заразної форми хіміорезистентного туберкульозу легень, інфільтративна форма з деструкцією легеневої тканини. За весь час спостереження неодноразово був госпіталізований до протитуберкульозних стаціонарів, звідки виписувався за порушення внутрішньо лікарняного режиму та самовільне покидання закладу. Амбулаторно не лікувався, останнє стаціонарне лікування з 08.11.2016 р. по 17.01.2017 р. в ОТЛ № 1. Рішенням ЦЛКК № 709 від 23.03.2017 р. призначено повторний курс лікування в амбулаторних умовах контрольованим методом. Від курсу лікування під наглядом медичних працівників відмовився. Хворий створює епідеміологічну небезпеку для оточуючих. Постійно перебуває в родинному контакті з жінкою та двома неповнолітніми дітьми (а/с. 22). Допитаний в судовому засіданні спеціаліст [PERSON] підтвердила, викладені позивачем у позові обставини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей , поважати гідність дитини, готувати п до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має орган опіки та піклування. Суд вважає, що позивачем не доведено наявність підстав про позбавлення відповідачки [PERSON], оскільки вона піклується про своїх дітей, цікавиться їх життям та станом здоров'я сама продовжує лікування в амбулаторному відділенні і на думку суду її хвороба не є підставою для позбавлення її батьківських прав. Щодо батька дитини, то останній свідомо ставить дітей в небезпеку зараження туберкульозом. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] є доведеними і обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у повному у обсязі. Відповідно до п.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів, враховуючи стан здоров'я дітей, їх матері, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у нього аліментних та зобов'язань матеріального характеру та інші обставини, що мають істотне значення при вирішенні даного спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в розмірі 1/3 частин з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дітей, які будуть перераховуватися на особисті рахунки малолітніх, відкритих у відділенні державного ощадного банку України підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів забезпечить належний рівень матеріального забезпечення, розвитку і виховання дітей. Оскільки позивач по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то ці витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: partial