Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове майно, належне [PERSON], яка померла [INFO] року, а саме на 60/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В обгрунтування вимог позивач пояснив, що після смерті матері - [PERSON] залишилось майно, зокрема 60/200 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Після звернення позивача до нотаріальної контори і з заявою про видачу свідоцтва про спадщину, нотаріусом було винесено постанову про відмову у видачі відповідного свідоцтва у зв'язку з тим, що заявниками було подано договір дарування без витягу про його державну реєстрацію. Оскільки позивач не може реалізувати свої спадкові права - змушений звернутись до суду. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судові засідання 22.02.2018 року та 05.09.2018 року, 05.11.2018 не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] перейшло право власності на 60/200 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] вказану частину останні набули внаслідоу укладення договору дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). За життя [PERSON]склала заповіт, згідно якого заповіла [PERSON] належну їй частку квартири [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 49, 57). Крім того, за договором дарування від 13.06.2000 року до [PERSON] та [PERSON] перейшло право власності на 60/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до частин 1, 3 ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно п.1.5 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121 (втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року №36), державну реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна здійснювали Державні комунальні підприємства БТІ. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Як вбачається з Інформаційної довідки №89011514 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на 60/200 частин та за [PERSON] на 40/100 частин (а.с. 19-20). Тобто [PERSON] не зареєструвала право власності на 60/200 будинку у визначеному законодавством порядку. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Оскільки [PERSON] не було складено заповіт на 60/200 частин житлового будинку [ADDRESS] застосуванню підлягають норми, які регулюють порядок спадкування за законом. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування, заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] року [PERSON], нотаріусом Першої Житомирської нотаріальної контори Прімою Н.В., встановлено коло спадкоємців [PERSON], а саме спадкоємцями є її сини - [PERSON] та [PERSON] 14.01.2009 року [PERSON] звернувся Першої Житомирської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У свою чергу [PERSON] є спадкоємцем за законом, проживає за адресою [ADDRESS], а тому у розумінні положення ч. 1 ст. 1268 ЦК України вважається таким, прийняв спадщину. Постановою державного нотаріуса Першої Житомирської нотаріальної контори Мокрецької О.О. від 06.02.2015 року №191/02-31 у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом в 1/2 частці від 60/200 частин житлового будинку [ADDRESS] після померлої [INFO] року матері - [PERSON] Зі змісту постанови вбачається, що підставою для відмови у видачі відповідних свідоцтв є те, що на підтвердження права власності [PERSON] на 60/200 частин житлового будинку [ADDRESS] заявниками надано договір дарування без витягу про його державну реєстрацію, а саме витягу про реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 61-62). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 червня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини другої ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. На підставі викладеного, та оскільки [PERSON] за життя не зареєструвала право власності на 60/200 частин житлового будинку [ADDRESS], спадкоємцями після її смерті є [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом на вказане майно та оформити право власності не можуть, у зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на житловий будинок не було отримано спадкодавцем, суд дійшов висновку, що право позивача підлягає захисту, шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно. Проте позивач просить визнати за ним право власності на 60/200 частин житлового будинку [ADDRESS], однак спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], враховуючи зміст ст. 1278 ЦК, яка встановлює презумпцію рівності часток спадкоємців, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, а саме визнання права власності за позивачем 1/2 частини від спадкового майна яке не охоплено заповітом.

Outcome: partial