Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсними договорів дарування часток житлового будинку та земельної ділянки. Позовні вимоги з урахуванням уточнень (а.с. 54-55) мотивовані тим, що позивачеві на праві приватної власності належали ? частка житлового будинку та 407/674 частки земельної ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку він проживає разом із дружиною [PERSON], будинок є їх єдиним житлом. У 2014 р. він познайомився з відповідачем [PERSON], який запропонував свої послуги щодо забезпечення їх з дружиною доглядом, харчуванням, утримання житла в належному стані. Результатом цієї пропозиції стала написана власноруч відповідачем розписка, згідно якій він зобов'язався утримувати позивача та його дружину. 26 березня 2014 р. між позивачем та [PERSON] укладено договори дарування вказаних часток житлового будинку та земельної ділянки. Укладаючи цей договір, позивач мав на меті відчуження часток будинку та земельної ділянки під умовою довічного утримання відповідачем. Позивач стверджує, що він помилявся щодо природи укладеного правочину, вважаючи, що укладається договір довічного утримання, його волевиявлення під час укладення правочину не було вільним, не відповідало його внутрішній волі. З наведених підстав, позивач, посилаючись на ст. 203 ч.3, 215, 229 ЦК України, просить суд визнати недійсними вказані договори дарування, виключити з Реєстру прав власності на нерухоме майно записи про право власності відповідача на ? частку житлового будинку, 407/674 частки земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову. Третя особа [PERSON] з позовом погодилась, в судовому засіданні пояснила, що перебуває з позивачем у зареєстрованому шлюбі з жовтня 1952 року, мешкає разом з ним в зазначеній частині спірному будинку. Коли до них звернувся відповідач, вони обговорювали умови договору довічного утримання. Відповідач надав їм розписку, що буди утримувати їх. Після укладення договору їй стало відомо, що чоловік подарував відповідачеві належну йому частину будинку і земельної ділянки, хоча вони з відповідачем договорились укласти договір довічного утримання. До цього часу вони з чоловіком мешкають у спірному будинку, але відповідач їм матеріальної допомоги не надає. Відповідач позов не визнав, в судовому засіданні пояснив, що на початку 2014 р. познайомився з позивачем та його дружиною. Вони запропонували подарувати йому свою частину будинку, а він зі свого боку надаватиме їм допомогу по господарству. Умови договору довічного утримання вони обговорювали, але він на це не погодився, оскільки є малозабезпеченим та не має можливості утримувати когось. Позивач та його дружина погодились на укладення договору дарування. 26 березня 2014 р. він і позивач уклали договори дарування часток будинку та земельної ділянки. Коли вони приїхали додому, дружина позивача почала сваритись, чому вони уклали договір дарування, що він (відповідач) не буди їм допомагати. Тоді він написав розписку, що буде утримувати позивача і його дружину, маючи на увазі надання фізичної допомоги по господарству. Після цього дружина позивача заспокоїлась, вони до цього часу мешкають у спірному будинку. Маючи на увазі, що вказана частина будинку належить йому, він сплачує комунальні послуги, підтримує будинок в належному стані, надає позивачам посильну допомогу по господарству. Третя особа приватний нотаріус Буднікова Ю.С. в судове засідання не з'явилась, надавши суду заперечення проти позову, в якому зазначила, що позивач особисто звернувся до неї для укладення саме договору дарування, вона роз'яснила йому наслідки укладання такого договору, з якими позивач погодився. Про наміри укласти договір довічного утримання сторони не заявляли. Вважає, що доводи позивача про те, що він не розумів правову природу укладеного договору є надуманими. З наведених підстав приватний нотаріус Буднікова Ю.С. просить суд відмовити у задоволені позову. (а.с. 17-19) Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наданими позивачем документами встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1952 р. (а.с. 5) На підставі договору дарування, посвідченого Першої Запорізькою державною нотаріальною конторою 29 грудня 1960 р., позивач [PERSON] є власником ? частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON]. Договором дарування, посвідченим 26 березня 2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С., позивач [PERSON] подарував вказану належну йому частку житлового будинку відповідачеві [PERSON]. (а.с. 4) На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Управлінням Держкомзему у м. Запоріжжі від 18 серпня 2010 р. [PERSON] є власником 407/674 частки земельної ділянки від площі 0,0674 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Договором дарування, посвідченим 26 березня 2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С., позивач [PERSON] подарував вказану належну йому частку земельної ділянки відповідачеві [PERSON]. (а.с. 98) Договори дарування часток житлового будинку та земельної ділянки від 26 березня 2014 р. позивач просить суд визнати недійсним. У відповідності зі ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 229 ч.1 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. В судовому засіданні позивач та його представник навели доводи щодо відсутності у позивача волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача частини будинку та земельної ділянки, оскільки він є особою похилого віку (1926 р. народження), страждає на ряд хронічних захворювань (а.с. 76, 81-83), іншого житла ані він, ані його дружина не мають. Укладаючи спірні договори, позивач помилявся щодо правової природи правочинів, прав та обов'язків, які виникнуть після їх укладення між ним і відповідачем, фактично спірну частину житлового будинку та земельної ділянки відповідачеві не передано, позивач разом із дружиною продовжують мешкати у спірному будинку після укладення договору дарування, сплачує за житлово-комунальні послуги (а.с. 78-80), отримує пенсію за вказаним місцем проживання. Вказаний висновок суду ґрунтується на поясненнях позивача та його дружини, які підтверджуються поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків, а також наданими позивачами документами. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що подружжя [PERSON] шукали сім'ю, яка б доглядала їх до смерті, а вони відпишуть їм свою частку будинку. Коли до них звернувся [PERSON], вони обговорювали умови угоди, казали, що відповідач буде їх доглядати. Потім з'ясувалось, що було укладено договір дарування. На підтвердження доводів про те, що позивач помилявся щодо правової природи вчинених правочинів, позивач надав копію розписки, виданої відповідачем в день укладення договорів - 26 березня 2014 р., якою [PERSON] зобов'язався утримати [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6) В судовому засіданні позивач пояснив, що вказану розписку в день підписання договорів дарування видав йому відповідач на підтвердження того, що він буде його, а також дружину утримувати. Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що видав позивачеві вказану розписку, маючи на увазі надання посильної фізичної допомоги. Таке пояснення суд не приймає до уваги, оскільки у зазначеній розписці прямо зазначено зобов'язання відповідача утримувати позивача і його дружину. Крім того, позивач надав суду копію нотаріально посвідченої заяви відповідача від 10 червня 2015 р., якою він зобов'язався забезпечити проживання [PERSON] у спірному будинку до кінця її життя, а також надавати їй грошову допомогу в розмірі 200 грн. щомісячно. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив видачу такої заяви на прохання дружина позивача, яка побоювалась, що він позбавить їх права на проживання в будинку. Викладене свідчить про те, що при вчинені оспорюваних правочинів позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочинів, прав та обов'язків сторін. Суд вважає неприйнятними посилання відповідача та його дружини [PERSON], допитаної у якості свідка, про те, що сторони домовились про укладення саме договорів дарування, не маючи на увазі вчинення на користь позивача будь-яких дій майнового або немайнового характеру, оскільки вказане спростовується наведеними вище доказами, зокрема, видачею відповідачем в день укладення договорів розписки про зобов'язання утримувати дарувальника. Заперечення третьої особи - приватного нотаріуса Буднікової Ю.С. про те, що вона роз'яснила позивачеві наслідки укладання договору дарування і той розумів правову природу цього договору, суд не приймає до уваги, оскільки таке ствердження спростовується наведеними позивачем та його представником доводів щодо відсутності у позивача волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача частини будинку та земельної ділянки, які ґрунтується наданими в судовому засіданні доказами, зазначеними вище. Аналізуючи встановлені факти та матеріали справи, суд приходить до переконання, що позивачем та її представником доведено, що позивач при вчинені оспорюваних правочинів помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, що його волевиявлення при вчинені правочинів не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, що є підставою для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними у відповідності зі ст. 229 ч.1, 215 ч.1 ЦК України. Постановляючи таке рішення, суд приймає до уваги правому позицію Верховну Суду України, викладену в постанові № 6-1364цс15 від 3 лютого 2016 р., згідно якій договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Також суд приймає до уваги правому позицію Верховну Суду України, викладену в постанові № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 р., згідно якій договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. В зв'язку з визнанням вказаних договорів дарування недійсними суд вважає за необхідне виключити з Реєстру прав власності на нерухоме майно записи про право власності відповідача на ? частку житлового будинку, 407/674 частки земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved