Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що відповідач по справі на підставі наказу № 69 від 17.02.2009 року був прийнятий електрослюсарем підземним з повним робочим днем на підземні роботи на ділянку вентиляції та техніки безпеки в структурному підрозділі «Шахтоуправління «Молодогвардійське» ПАТ «Краснодонвугілля». Відповідно до наказу № 8713 від 22.04.2013 року [PERSON] була надана відпустка з 04.05.2013 року по 06.06.2013 року за період роботи з 19.02.2013 року по 18.02.2014 року. Наказом № 947-УВ від 12.07.2013 року [PERSON] звільнений з підприємства за ст. 40 п. 4 КЗпП України з 06.06.2013 року. Відповідачу була сплачена заробітна плата за час відпустки. В зв'язку зі звільненням з 06.06.2013 року [PERSON] не мав право на заробітну плату за 18 днів відпустки. Згідно з службовою запискою директора СП ш/у «Молодогвардійське», відповідач безпідставно отримав заробітну плату за 18 днів відпустки в розмірі 2381,32 грн., які були надані йому в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Станом на 12.07.2013 року (дата складання наказу про звільнення), підприємство не мало заборгованості по заробітній платі перед відповідачем, тому відрахування із заробітної плати для покриття заборгованості, підприємство не провадило. Посилаючись на вимоги ст. ст. 127, 130, 233 КЗпП України, п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 2024,50 грн. за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Представник позивача надала суду письмову заяву, у якій підтримала заявлений позов у повному обсязі; просила суд розглянути справу за її відсутністю. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився; про дати розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції за місцем реєстрації. Причин неявки суду не повідомляв. Про розгляд справи за його відсутності суд не просив. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач без поважних причин не з'являється до судового засідання і позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Згідно вимог ч. 3, ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно наказу № 69 від 17.02.2009 року [PERSON] був прийнятий електрослюсарем підземним з повним робочим днем на підземні роботи на ділянку вентиляції та техніки безпеки в структурному підрозділі «Шахтоуправління «Молодогвардійське» ПАТ «Краснодонвугілля»/а.с. 10/. Відповідно до наказу № 8713 від 22.04.2013 року [PERSON] була надана відпустка з 04.05.2013 року по 06.06.2013 року за період роботи з 19.02.2013 року по 18.02.2014 року /а.с. 6/. Наказом № 947-УВ від 12.07.2013 року [PERSON] звільнений з підприємства за ст. 40 п. 4 КЗпП України з 06.06.2013 року /а.с. 5/. Згідно довідки ПАТ «Краснодонвугілля» від 13.11.2013 року, [PERSON] безпідставно отримав заробітну плату за 18 днів відпустки. Сума боргу складає 2024,50 грн. /а.с. 8/. Згідно службової записки директора СП ш/у «Молодогвардійське» від 06.09.2013 року, на підставі наказу про відпустку [PERSON] була надана відпустка з 04.05.2013 року по 06.06.2013 року (період використання з 19.02.2013 року по 18.02.2014 року). В результаті відбулось перевикористання відпустки у кількості 18 днів на суму 2024,50 грн. Утримати зазначену суму боргу не має можливості, так як у липні 2013 року нарахування по заробітній платі [PERSON] не провадилось /а.с. 4/. Згідно ст. 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію. Згідно ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, спричинена майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її спричинила. Враховуючи, що відповідачу [PERSON] була надана відпустка за період роботи з 19.02.2013 року по 18.02.2014 року; [PERSON] був звільнений до закінчення робочого року - з 06.06.2013 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, який не відноситься до переліку підстав, при яких не може бути проведено стягнення сум за невідроблені дні відпустки, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 2024,50 грн. за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд також вважає необхідним покласти на відповідача судові витрати, а саме: стягнути з нього на користь держави суму судового збору в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved