Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання втрати права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач 19.12.2013 надав дозвіл своєму онуку [PERSON] та його дружині [PERSON] зареєструватися у даному будинку. До 09.09.2018 вони проживали у будинку, а потім переїхали проживати у м. Вінницю, де проживають по даний час. Позивач неодноразово просив відповідачів знятись з реєстрації з належного йому будинку, однак, вони ігнорують дане прохання. Будучи зареєстрованими у будинку позивача, відповідачі порушують його конституційні права. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , з 09.09.2018. Судові витрати стягнути відповідно до закону. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи здійснювати у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, також вважаються належним чином повідомленими відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України і не повідомили суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подали. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи - Тульчинської міської ради, будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не з`явився. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 22.03.1983 (а.с. 8), позивач володіє житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с. 10-12), за вказаною адресою зареєстровано відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки голови вуличного комітету від 28.07.2020, завіреної Тульчинською міською радою (а.с. 9), відповідачі [PERSON] та [PERSON] з вересня 2018 року за адресою: [ADDRESS] , не проживають. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі з вересня 2018 року за зареєстрованим місцем проживання у будинку позивача не проживають. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами, суд вважає, що є підстави для визнання їх особами, що втратили право користування жилим приміщенням, так як вони тривалий час, понад один рік, у ньому не проживають. В свою чергу, належним чином повідомлені відповідачі, не надали суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідачі добровільно не змінили реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що вони тим самим порушують законні права позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 1), тому, з відповідачів на його користь підлягає стягненню сплачений судовий збір у рівних частках з кожного по 420,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved