Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 травня 1998 року між ним та відповідачем - [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу №333, посвідчений біржею нерухомості «Власність». Відповідно до умов вищезазначеного Договору, «Продавець» - відповідач - [PERSON] , продав, а він, позивач - «Покупець», придбав жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Розмір коштів, за який був проданий жилий будинок, був отриманий відповідачем повністю в процесі підписання Договору купівлі-продажу (п.4 Договору), а він отримав жилий будинок [ADDRESS] в своє розпорядження. 22 травня 1998 року, на виконання вимог закону, вищезазначений договір купівлі-продажу №333, був зареєстрований в Мелітопольському міжміському бюро технічної інвентаризації, та відповідні відомості про нового власника були внесені в технічний паспорт на жилий будинок. Таким чином, він, як «Покупець» повністю виконав умови договору купівлі- продажу №333 від 21.05.1998 року, сплатив за придбане майно вказану в Договорі грошову суму, зареєстрував в бюро технічної інвентаризації договір у відповідності з вимогами ч.2 ст. 227 ЦК УРСР, та з 1998 року зареєстрував своє місце проживання у житловому будинку. В теперішній час, він виявив намір відчужити належний йому на праві приватної власності жилий будинок [ADDRESS] . Між тим, ним втрачено оригінал правовстановлюючого документа - договір купівлі-продажу №333, посвідчений біржею нерухомості «Власність» від 21 травня 1998 року, який неможливо відновити або отримати дублікат, а тому він не має можливості розпорядитися належним житловим будинком. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, з позовними вимогами ознайомлений та визнає у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України,\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 21.05.1998 між [PERSON] та [PERSON] в Біржі нерухомості «Власність» укладено договір № 333 купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] /а.с.7/ Враховуючи, що вказаний вище договір був укладений до 01.01.2004, дані цивільні правовідносини регламентуються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1998 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, станом на час придбання житлового будинку, право власності наступало не з моменту підписання Договору купівлі-продажу сторонами, а з моменту його реєстрації у відповідних компетентних органах, що було здійснено належним чином, а саме у КП «Мелітопольське МБТІ» 22.05.1998 за реєстровим № 8308 (а.с.9 звор. бік). Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частиною третьою\~статті третьої\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» речові\~права на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Оскільки договір нотаріально не посвідчено, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності на належний йому житловий будинок і розпорядитися ним. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до\~ст. 17\~Закону України\~„Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини\~„\~підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З огляду\~на вищевикладене,\~у зв`язку з тим, що на даний час нотаріально посвідчити угоду неможливо, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved