Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач звернувся\~ до\~ суду\~ з\~ позовом\~ в якому\~ просив стягнути з ТОВ «Мінетех» на його користь 32 000 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 19 червня 2018 року по 05 лютого 2019 року. Заявлені вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 10 жовтня 2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Мінетех», 19 червня 2018 року його було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин. Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 18 лютого 2019 року було визнано незаконним наказ про його звільнення та змінено формулювання звільнення на звільнення у зв`язку із угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позивач неодноразово просив відповідача повернути йому трудову книжку, зокрема в заявах від 19.06.2018 року, 03.12.2018 року, але трудова книжка йому була повернута лише 19.02.2019 року шляхом поштового направлення 05.02.2019 року. В порядку ч.5 ст. 235 КЗпП України просить стягнути з відповідача на його користь 32 000 гривень у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки. Представник відповідача ТОВ «Мінетех» вимоги позову заперечив та пояснив, що в день звільнення [PERSON] в останній робочий день 19.06.2018 року був відсутній на роботі і можливості видати йому трудову книжку в роботодавця не було. В подальшому 19.06.2018 року позивач засобом поштового зв`язку на адресу ТОВ «Мінетех», направив лист з проханням повернути йому трудову книжку, але згоди на пересилання трудової книжки поштою, як того вимагає чинне законодавство, не надав, що унеможливило таке пересилання ТОВ «Мінетех». 23.06.2018 року [PERSON] було направлено повідомлення з проханням прибути до ТОВ «Мінетех» 03.07.2018 року для отримання трудової книжки, яке було проігноровано позивачем. 03.12.2018 року [PERSON] направив на адресу відповідача заяву з проханням повернути трудову книжку поштовим відправленням на його адресу. 05.02.2019 року ТОВ «Мінетех» засобами поштового зв`язку було відправлено трудову книжку [PERSON] отже вказане свідчить про те, що вини роботодавця в неповерненні трудової книжки [PERSON] не має, що спростовує твердження позивача про вимушений прогул за період з 19.06.2018 року по 05.02.2019 року в зв`язку з неотриманням трудової книжки. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до наступних висновків. Як вбачається з копії трудової книжки (а.с.6), [PERSON] 19 червня 2018 року звільнений з посади менеджера зі збуту запасних частин ТОВ «Мінетех» за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 18 лютого 2019 року визнано незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінетех» від 19 червня 2018 року №54-К, змінено формулювання звільнення [PERSON] на: « звільнити [PERSON] з посади менеджера зі збуту запасних частин з 19 червня 2018 року у зв`язку із угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України». Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінетех», на користь [PERSON] , 6500 гривень заборгованості по заробітній платі (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), 2067 гривень 36 копійок компенсації за невикористану відпустку (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), 17701 гривень 77 копійок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). Відповідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Порядок ведення трудових книжок затверджено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58. Пунктом\~\~4.2 вказаної Інструкції № 58\~\~визначено, що надсилати трудову книжку звільненому працівнику роботодавець має право виключно з письмового дозволу працівника. Якщо письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою роботодавець не отримав, то слід керуватися п. 6.2 Інструкції № 58, відповідно до яких трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України\~у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов:\~\~затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Як встановлено судом та не заперечується представниками сторін, [PERSON] звільнений з роботи 19 червня 2018 року (копія трудової книжки на а.с. 6). В подальшому між сторонами відбувалась поштова переписка з приводу повернення трудової книжки, так з матеріалів справи вбачається, що в заяві від 19 червня 2018 року (а.с. копія на а.с. 7), складеній в день звільнення з роботи позивач просить ТОВ «Мінетех» виплатити йому заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, а також повернути трудову книжку. При цьому згоди на відправлення трудової книжки засобами поштового зв`язку не надає. 23 червня 2018 року відповідачем направлялося повідомлення [PERSON] з зазначенням дати отримання трудової книжки 03 липня 2018 року за адресою розташування офісу ТОВ «Мінетех». Дане повідомлення ним було отримано (а.с. 66-67). Позивач не надав доказів поважності причин не прибуття ним для отримання трудової книжки. Як встановлено під час розгляду справи лише 03 грудня 2018 року [PERSON] направив ТОВ «Мінетех» заяву у якій висловив згоду на надсилання йому трудової книжки засобами поштового зв`язку на вказану адресу (а.с. 8-9). 05 лютого 2019 року трудову книжку [PERSON] відповідачем було направлено засобами поштового зв`язку. Крім того судом враховується те, що 10.07.2018 року (штемпель вхідної кореспонденції Ніжинського міськрайонного суду по цивільній справі № 740/3135/18, яка була оглянута в судовому засіданні) [PERSON] звертався з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінетех» про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, тобто з 10.07.2018 року позивач звертався до суду з позовом до ТОВ «Мінетех» за захистом свої трудових прав, при цьому вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки не заявляв, хоча достовірно знав, що трудова книжка перебуває в ТОВ «Мінетех». Таким чином судом встановлено, що позивач усвідомлював наявність порушеного права у сфері трудового законодавства, однак не звертався з вимогою про усунення такого порушення. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу такого строку визначальним є\~\~момент, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України). Вирішуючи питання про поновлення строку, суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у § 35 рішення від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд. Судом встановлено, що перебіг строку звернення до суду за вирішенням вказаного спору почався з 20 червня 2018 року (наступний день після звільнення з роботи, яке відбулось 19.06.2018 року) та сплив через три місяці 20 вересня 2018 року. До суду\~з позовом\~про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, позивач звернувся 11.05.2019 року, пропустивши при цьому строк визначений\~статтею 233 КЗпП України. Відповідно до\~статті 234 КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Встановлені статтями\~228,\~223 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Вказане узгоджується з правовими позиціями викладеними в постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року справа № 6-409цс16 та постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справа № 760/7793/16-ц. Позивач з заявою про поновлення строку звернення до суду не звертався. За наявності вказаних обставин, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed