Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 березня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачеві кредит у розмірі 15\~861,39 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,7% річних до 12 листопада 2008 р., 9,7% річних з 12 листопада 2008 р. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21 березня 2008 р. між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якому вказаний відповідач зобовязався солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором. Позичальник свої обовязки за кредитним договором належним чином не виконує, в звязку з чим станом на 11 листопада 2016 р. виникла заборгованість на суму 1\~672,70 доларів США за кредитом, 6\~394,59 грн. за обслуговування кредиту, 261\~931,90 грн. пеня за прострочення кредиту, 7\~938,17 грн. 3% річних за прострочення кредиту, 254,01 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів, 389,12 грн. 3% річних від простроченої заборгованості за обслуговування кредиту, 2\~884,98 грн. інфляційні втрати від простроченої заборгованості за обслуговування кредиту, усього 1\~672,70 доларів США та 279\~792,77 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів солідарно. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів витрати на сплату судового збору в сумі 4\~838,71 грн. Відповідач [PERSON] в свою чергу звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги мотивовано тим, що кредитний договір від 21 березня 2008 р. містить несправедливі умови, включення яких до договору є неприпустимим в силу ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, розпис сукупної вартості кредиту (додаток № 1 до кредитного договору) містить положення про плату за видачу готівкою суми кредиту, яка становить 539,29 доларів США, однак у самому кредитному договорі така плата не передбачена, що суперечить п.п. д, п.2 ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення вимог п.п. в, і п.2 ч.2 ст. 11 того ж Закону кредитодавець не повідомив позичальника про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними. Згідно п. 7.1.-7.3. кредитного договору позикодавець має право в односторонньому порядку змінювати умови договору шляхом укладення додаткової угоди, а у разі незгоди позичальника зі зміною умов договору, він зобовязаний повністю повернути заборгованість за кредитом, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». До кредитного договору в порушення вимог ч.3 ст. 17 цього Закону включено положення про надання банку права передавати свої права та обовязки за договором третій особі, що може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача без його згоди. Пунктом 3.6 кредитного договору встановлено непомірну високу пеню за порушення строків повернення кредиту чи сплаті процентів, що також суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведених підстав позивач, посилаючись на положення ст. 215,\~203 ч.1, 3, 5 ЦК України, просить суд визнати кредитний договір від 21 березня 2008 р. недійсним. (а.с. 152-155) Представник позивача, ПАТ «РОДОВІД БАНК» в судовому засіданні підтвердила позовні вимоги банку, наполягаючи на їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнала. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов банку не визнала, позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним підтвердила в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, однак суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Суд вважає, що позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» до [PERSON]К, [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, позов [PERSON] до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним кредитного договору не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засідання належними документами встановлено, що 21 березня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № 34.2/АК-00001.08.2, за яким банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 15\~861,39 доларів США терміном по 21 березня 2015 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,7% річних. Згідно п. 1.5.1 договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредиту в розмірі 0,25% від суми виданого кредиту. Цим договором позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом щомісячно у розмірі 188,83 долари США та нарахованими процентами шляхом внесення готівки чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку (п. 3.1.1. договору); щомісяця сплачувати банку плату за обслуговування кредиту згідно п. 1.5.1 договору (п. 3.1.4.); за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. (а.с.25-30) Додатковою угодою від 12 листопада 2008 р. розмір процентної ставки за кредитним договором збільшено до 9,7% річних. (а.с. 31-32) Додатковим договором від 13 грудня 2008 р. внесено зміни до п. 3.1.1 кредитного договору, згідно яким позичальник погашає заборгованість за кредитами та нарахованими процентами згідно з графіком платежів, який є невідємною частиною кредитного договору. (а.с. 33-35) Додатковими договорами від 12 травня 2009 р., 12 травня 2010 р. внесено зміни в зазначений вище графік платежів за кредитним договором. (а.с. 36-37, 38-39) 21 березня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та [PERSON] укладено договір поруки, за яким [PERSON] зобовязалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 34.2/АК-00001.08.2 від 21 березня 2008 р. Згідно п. 1.2. договору поруки поручитель засвідчив, що він ознайомлений з умовами зазначеного кредитного договору. (а.с. 40) Додатковою угодою до договору поруки поручитель засвідчив, що він ознайомлений з умовами кредитного договору (встановленими додатковою угодою від 12 листопада 2008 р.) (а.с. 41) При вирішені зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, суд приймає до уваги таке. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Як зазначено вище, 21 березня 2008 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит на загальну суму 15\~861,39 доларів США. До вказаного кредитного договору додано інформаційний лист про орієнтовну а сукупну вартість кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту. (а.с. 28-30) Стверджуючи, що перед укладенням кредитного договору відповідач не надав позивачеві встановлену законодавством інформацію; кредитний договір містить несправедливі умови, зокрема встановлено непомірну високу пеню за порушення строків повернення кредиту чи сплаті процентів, стягнення плати за обслуговування кредиту; в кредитному договорі маються чисельні порушення Закону України «Про захист прав споживачів»; позивач, посилаючись на вимоги ст. 203 ч.1, 3, 5, 215 ЦК України, просить суд визнати цей правочин недійсним. У відповідності зі ст. 1051 ч.1 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Аналіз вказаної норми цивільного законодавства свідчить про те, що вона надає позичальнику право на оскарження безгрошового зобов'язання, але не встановлює підстави визнання правочинів недійсними. Згідно зі ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності зі ст. 203 ч.1, 3, 5 ЦК України, на які посилається позивач на підтвердження своїх позовної вимог, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вимагаючи визнати кредитний договір недійсним, позивач посилається на порушення\~\~відповідачем \~вимог ст. 11 ч.2, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 11 ч.2 Закону «Про захист право споживачів» в редакції Закону від\~1 грудня 2005 р., яка діяла на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Згідно п. 3.8 тих же Правил, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Аналіз укладеного між сторонами кредитного договору та додатків до нього, які є невідємною частиною кредитного договору, свідчить про те, що банком надана позичальнику вказана вище інформація. Зокрема, в самому кредитному договорі зазначені: назва документу, назву, адреса та реквізити суб'єкта господарювання; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; мета, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форма його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит видається; строк, на який кредит одержаний; у додатках до договору зазначені: орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; відомості про те, від кого споживач може одержати інформацію про податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право; тощо. Дослідженням в судовому засіданні тексту кредитного договору встановлено, що згідно п. 7.9 договору позичальник, підписуючи цей договір, підтверджує, що він отримав в письмовій формі та ознайомився з інформацією, наданою банком про умови кредитування, вартість супутніх послуг, орієнтовну сукупну вартість кредиту. (а.с. 27) Заперечення представника відповідача про те, що вказану інформацію відповідач позичальник не отримував, суд не приймає до уваги, оскільки підписом договору він підтвердив його отримання згідно п. 7.9 договору. Крім того, у відповідності зі ст. 11 ч.4 Закону України «Про захист право споживачів» в редакції Закону від 1 грудня 2005 р., яка діяла на час укладення кредитного договору, укладений між сторонами договір кредиту містить інформацію щодо суми кредиту, процентної ставки, суми щомісячних платежів, тощо. Стверджуючи, що при укладені кредитного договору банк замовчував обставини та інформацію, які мають істотне значення, представник позивача, тим не менш, в судовому засіданні пояснив, що саме позивач звернувся до банку із заявою про видачу кредиту; що він ознайомився і погодився зі всіма умовами договору, що підтвердив своїм підписом в договорі. При укладені вказаної вище угоди позичальнику були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили прийняти їх\~\~на вкрай невигідних для себе умовах. Відповідно до ст. 6, 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Посилання позивача на зростання курсу долару як на істотну зміну обставин, що зашкодила йому виконувати зобов'язання за договором, судом не приймається до уваги, оскільки у відповідності зі ст. 625 ч.1 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, позивач стверджує, що в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист право споживачів» кредитний договір містить умови, які є несправедливими, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, на думку позивача, про несправедливість умов договору свідчать п.п. 7.1, 7.2, 7.3 кредитного договору, згідно яким позикодавець має право в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору, у разі згоди позичальника з якими укладається додаткова угода, а у разі незгоди позичальник зобовязаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитом; а також п. 5.5 кредитного договору, згідно якому банк вправі без згоди позичальника уступити свої права за договором будь-якій третій особі. Таке ствердження суд не приймає до уваги з наступних підстав. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист право споживачів» в редакції Закону від 1 грудня 2005 р., яка діяла на час укладення кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Згідно п.п. 7.1, 7.2, 7.3 кредитного договору, на які посилається позивач, у разі зміни облікової ставки Національного банку України, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та конюнктури ринку, банк має право змінити умови цього договору. Банк письмово інформує позичальника про зміни умов цього договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 7 календарних днів до дня введення в дію нових умов. У разі згоди позичальника на зміни умов цього договору, оформлюється додаткова угода (правочин) у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової ставки, вказаної у повідомлені банку, до цього договору, які підписують обидві сторони. У разі незгоди позичальника з запропонованими умовами, цей договір припиняється, а позичальник зобовязаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитами, а також сплатити нараховані за ними проценти, можливі пені та штрафи, передбачені цим договором, протягом пяти робочих днів з дати отримання листа банку. Аналізуючи зазначені положення кредитного договору, суд приходить до переконання, що вони не створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки ними передбачено не одностороння зміна умов договору, а за погодженням із споживачем, що виключає можливість зловживання з боку банку. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позичальник із зазначеними положеннями кредитного договору особисто ознайомлений, про що свідчить його підпис в договорі, а також укладення з банком додаткових угод 12 листопада 2008 р., 13 грудня 2008 р., 12 травня 2009 р., 12 травня 2010 р., підписаних позичальником. Згідно п. 5.5 кредитного договору, на які посилається позивач, банк вправі без згоди позичальника уступити (відступити) свої права за договором будь-якій третій особі на будь-яких умовах з одночасним відступленням прав за договорами, що забезпечують виконання зобовязань позичальника за цим договором. Суд вважає, що вказаним положенням не зменшуються гарантії, що виникають з кредитного договору для споживача, оскільки відступлення право грошової вимоги передбачено діючим цивільним законодавством, яким також гарантуються права боржника при укладенні такого договору. З наведених вище підстав суд відмовляє [PERSON] у задоволені позову про визнання недійсним договору кредиту від 21 березня 2008 р., укладеного між ним та ВАТ «РОДОВІД БАНК». При вирішені позовних вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором суд приймає до уваги наступне. Як зазначено вище, 21 березня 2008 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит на загальну суму 15\~861,39 доларів США терміном по 21 березня 2015 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,7% річних, а з 12 листопада 2008 р. у розмірі 9,7% річних. Того ж дня між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, за яким поручитель зобовязалась солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання позичальником умов кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно наданим позивачем документами станом на 11 листопада 2016 р. у позичальника за вказаним кредитним договором виникла заборгованість на суму 1\~672,70 доларів США за кредитом, 6\~394,59 грн. за обслуговування кредиту, 261\~931,90 грн. пеня за прострочення кредиту, 7\~938,17 грн. 3% річних за прострочення кредиту, 254,01 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів, 389,12 грн. 3% річних від простроченої заборгованості за обслуговування кредиту, 2\~884,98 грн. інфляційні втрати від простроченої заборгованості за обслуговування кредиту, усього 1\~672,70 доларів США та 279\~792,77 грн. (а.с. 4-7) Відповідно до ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно договору поруки від 21 березня 2008 р. поручитель бере на себе зобовязання відповідати перед банком в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник (п. 1.3 договору); цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і втрачає чинність після повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором (п.4.1 договору). Умова договору поруки про його дію до повного погашення заборгованості за кредитним договором не свідчить про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ч.1 ЦК України, згідно якій строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ч.1 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим згідно зі ст. 251 ч.2, 252 ч.2 ЦК України з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ст. 559 ч.4 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Кредитним договором від 21 березня 2008 р. встановлено, що погашення заборгованості за кредитом здійснюється щомісячними платежами, повернення одержаного кредиту згідно з умовами договору здійснюється не пізніше 21 березня 2015 р. (п. 3.1.1 3.1.2 договору). Таким чином, строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором закінчився 21 березня 2015 р., позивач звернувся до суду 12 грудня 2016 р., тобто після закінчення встановленого ст. 559 ч.4 ЦК України шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя, що є підставою для відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України від 20 квітня 2016 р. в справі № 6-2662цс15, згідно якій вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за вказаним кредитним договором позичальник не повернув позики у строк, встановлений договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість. Враховуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, безспірному стягненню підлягають 1\~672,70 доларів США заборгованість за кредитом, 7\~938,17 грн. 3% річних за прострочення кредиту, 254,01 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів. При визначені розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON], суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 549 ч.3 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п. 3.6 кредитного договору від 21 березня 2008 р. за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобовязаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. (а.с. 26) Розрахований таким чином позивачем розмір пені становить 261\~931,90 грн. (а.с. 4-7) Однак суд вважає можливим зменшити розмір неустойки, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 551 ч.3 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що розмір заборгованості за основним зобовязанням складає 1\~672,70 доларів США, що за курсом Національного банку України на день розгляду справи становить 45\~430,53 грн. Отже, розмір нарахованої позивачем пені в сумі 261\~931,90 грн. в 5,77 рази перевищує розмір збитків, завданих банку за основним зобовязанням, тому може бути зменшений рішенням суду. При цьому суд також керується загальними засади цивільного законодавства, встановленими ст. 3 ЦК України, зокрема, принципами справедливості та розумності. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України від 3 вересня 2014 р. в справі № 6-100цс14, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON], до 50\~000 грн. Вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за обслуговування кредиту в сумі 6\~394,59 грн. задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно п. 1.5.1, 3.1.4 кредитного договору позичальник зобовязаний щомісяця сплачувати банку плату за обслуговування кредиту в розмірі 0,2500% від суми виданого кредиту, що становить 39,65 доларів США. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо). Згідно п. 17, 23 ст. 1Закону України «Про захист право споживачів» в редакції Закону від 1 грудня 2005 р., яка діяла на час укладення кредитного договору, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже,\~\~послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб. В постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 р. у справі № 531/648/15-ц зазначено, що встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З наведених підстав суд відмовляє у задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за обслуговування кредиту в сумі 6\~394,59 грн., а також похідних від цієї заборгованості вимоги про стягнення 3% річних від простроченої заборгованості за обслуговування кредиту в сумі 389,12 грн. та інфляційні втрати від простроченої заборгованості за обслуговування кредиту в сумі 2\~884,98 грн. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1\~006,37 грн.

Outcome: partial