Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 166397137, позивачу належить торгівельний павільйон для торгівлі продовольчими та промисловими товарами, розташований по [ADDRESS] . Вказана нежитлова нерухомість разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі належала [PERSON] та була придбана позивачем шляхом укладення договору у простій письмовій формі. Однак, відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення даного договору, в зв`язку з чим рішенням Кодимського районного суду Одеської області за позивачем визнано право власності на неї. В даний час позивач є власником торгівельного павільйону для торгівлі продовольчими та промисловими товарами, розташованого по [ADDRESS] , користується земельною ділянкою, на якій розташований павільйон. Однак, відповідач відмовляється вчиняти будь-які дії для переоформлення права власності земельну ділянку. В зв`язку з цим позивач позбавлений можливості захистити своє порушене право в позасудовому порядку та просить визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку. Від позивача надійшло клопотання про підтримання позовних вимог. Ухвалою суду від 12.08.2020 року відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін відповідача було повідомлено належним чином. У встановлений судом строк, не скориставшись своїми процесуальними правами учасника справи, відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи встановлено, що позивачу [PERSON] належить торгівельний павільйон для торгівлі продовольчими та промисловими товарами, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 166397137 від 13.05.2019 року. Вказаний павільйон розташований на земельній ділянці розміром 0,0078 га, кадастровий номер 5122510100:02:001:0586, яка відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 116008017, належить відповідачу [PERSON] . Згідно витягу із технічної документації про НГО земельної ділянки: цільове призначення земельної ділянки визначено - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Відповідно до частин першої та другої\~статті 377 ЦК України\~ до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до частини першої\~статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до\~статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Вказана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 р. у справі № 364/515/19, постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 р. у справі № 6-253цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на зазначене, суд при ухваленні даного рішення приймає до уваги те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували обґрунтованість вимог позивача. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом при вирішенні спору враховується, що [PERSON] є власником торгівельного павільйону для торгівлі продовольчими та промисловими товарами, для обслуговування якого, згідно витягу з технічної документації, наданого 24.09.2019 року відділом у Кодимському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.03.2018 року, визначена земельна ділянка, площею 0,0078 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована по [ADDRESS] . Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки та положень ст. 120 ЗК України, суд приходить до переконання, що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на павільйон. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, як за набувачем торгівельного павільйону. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved