Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ним в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частину автомобіля «Мітсубісі Пажеро Спорт», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], та зняти з нього арешт. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період часу з 12.06.1983 року до 18.09.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі подружжям набуто у власність наступне майно: автомобіль «Мітсубісі Пажеро Спорт», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Шлюб між сторонами було розірвано, однак, автомобіль залишився у повному віданні позивача. У зв'язку із невиконанням умов кредитного договору [PERSON] № 10-29/6735 від 24.04.2008 року, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві Бялим\~М.Г. 17.06.2014 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу. 30.07.2014 року автомобіль «Мітсубісі Пажеро Спорт», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], оголошено у розшук, а 22.08.2014 року затримано та доставлено на спец.майданчик у м. Дубно. На підставі викладеного звернувся із зазначеним позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, на адресу суду надіслав зайву про визнання позову. Треті особи про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, проте, у судове засідання не з'явились. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 12.06.1983 року до 18.09.2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] та Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (а.с. 6, 7). Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.02.2006 року, а саме автомобіля «Мітсубісі Пажеро Спорт», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], його власником є [PERSON] (а.с.5). У зв'язку із невиконання умов кредитного договору [PERSON] № 10-29/6735 від 24.04.2008 року, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві Бялим М.Г. 17.06.2014 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу (а.с. 170). Постановою державного виконавця від 30.07.2014 року оголошено у розшук вказаний транспортний засіб (а.с. 9). Згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 22.08.2014 року автомобіль «Мітсубісі Пажеро Спорт», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], затримано шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закріплена у ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, а саме майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За умовами ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ч.1 ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що шлюбного договору між сторонами не укладено, жодної домовленості щодо часток майна подружжя між ними не існує. Згідно ч.1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи, що зазначене майно набуто сторонами у шлюбі, спільної згоди щодо поділу майна подружжям не досягнуто, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання за позивачем право власності на ? частину вказаного автомобіля підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога позивача щодо зняття арешту з автомобіля, є передчасною, оскільки, після визнання права власності на майно позивач не позбавлений права звернення до виконавчої служби з вимогою про зняття арешту з такого майна. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial