Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] про визнання права особистої власності та виплати компенсації в якому просив визнати за позивачем право особистої власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Припинити право власності відповідача на визначену судом частку квартири [ADDRESS] . Визнати за позивачем право власності на вказану частку квартири; виплатити відповідачу грошові кошти в розмірі вартості його частки з суми попередньо внесених позивачем на депозитний рахунок суду. Судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29 жовтня 2011 року між сторонами було укладено шлюб. Спільне життя не склалося та приблизно в січні 2015 року між позивачем та відповідачем остаточно припинені шлюбні відносини. На день звернення з позовом шлюб не було розірвано. У період шлюбу була укладена угода про участь у ФФБ № 15-0603/2013-1 від 06 березня 2013 між Управителем ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та довірителем (позивачем) [PERSON] для участі у фонді фінансування будівництва виду А «Садовий» (1 черга будівництва) житлового будинку. На умова розстрочки та з графіком подальшого внесення коштів. Повна вартість квартири становить 381 200,00 грн. Позивач зазначає, що ним було здійснено перший внесок у розмірі 93 000,00 грн., іншу частину вартості квартири була надана в розстрочку та повністю сплачені позивачем. Наявність особистих коштів позивач підтверджує договором дарування позивачу від його матері, від продажу старовинної ікони, від продажу комп`ютера, колекції поштових марок, придбаних до шлюбу, отримання позики та заробітна плата та премії за виконання проектів. Відповідач [PERSON] подала зустрічний позов в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя залишити у особистій власності відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за різницю вартості набутого спільного майна, яка становить 66 0848,00 грн. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги за зустрічним позовом мотивує, що сторони 29 жовтня 2011 року зареєстрували шлюб. На даний час шлюб не розірвано. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що вони збирали та заробляли гроші. Станом на 05 березня 2013 року позивач та відповідач зібрали суму в розмірі 43 000,00 доларів США. 06 березня 2013 року за згодою [PERSON] була укладена угода про участь у ФФБ №15-0603/2013 між Управителем ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та [PERSON] для участі у фонді фінансування будівництва виду А «Садовий» (1 черга будівництва) житлового будинку. Вартість квартири станом на 06 березня 2013 року склала 381 200,00 гривень, однак на протязі будівництва та введення будинку в експлуатацію вартість суттєво зросла. 08 жовтня 2018 року позивач за зустрічним позовом звернулась до оціночної компанія та за результатами її проведення вартість квартири склала 1 321 684,45 грн. [PERSON] не заперечує щоб дана квартира залишилася у власності відповідача, однак вважає за необхідне сплатити їй половину вартості квартири, яка складає 660 842,00 гривень. 17 грудня 2018 року [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву в якому в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, а первісні вимоги задовольнити. Пояснив, що позивач за зустрічним позовом не надала жодних належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема із наданих фотокопій неможливо встановити їх належність тим чи іншим особам приміщення, де такі фотографії були зроблені, кількість та перелік грошових знаків, їх справжність. Також не надано доказів того, що [PERSON] , брала участь у ремонтних роботах також не було надано. Висновок складений на замовлення [PERSON] від 08 жовтня 2018 року також не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам встановленим процесуальним законодавством. Щодо наданої позивачем довідки про доходи, відповідач в своєму відзиві зазначив, що така довідка не відповідає вимогам ЗУ «Про оплату праці» та КЗпПУ. Позивачем за зустрічною позовною заявою було подано відповідь на відзив до зустрічного позову в якому остання просила задовольнити її позов та пояснила наступне. [PERSON] не заперечує щодо задоволення позовної вимоги за первісним позовом, однак вважає. що при визначення частки майна, які [PERSON] має намір компенсувати. Умисно зменшена вартість такої частки. У зв`язку з чим, позивач вимушена була звернутися до оціночної компанії. Щодо продажу старовинної ікони, комп`ютера та поштових марок, позивач за зустрічним позовом зазначила, що матеріали справи не містять належних доказів, а саме договору та не зазначена відповідачем як дохід. 18 лютого 2019 року відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] були подані заперечення на зустрічну позовну заяву в якому зазначив. що заперечує проти доводів, викладених у відповіді на відзив [PERSON] , приєднаних до них доказів. оскільки вважає їх необґрунтованими, безпідставними, поданими до суду у поза процесуальний спосіб, такими, що не відповідають дійсності та вимогам діючого законодавства. Позивач [PERSON] первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Щодо задоволення зустрічного позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] первісні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Щодо зустрічного позову, то вона його підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року справу № 754/8535/18 передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 26 листопада 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання про виклик свідків. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року зупинено провадження по справі та призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу. 12 березня 2019 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року. Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду від 20 лютого 2019 року залишено без змін. 27 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва направлено цивільну справу № 754/8535/18 для проведення судової будівельно-технічної експертизи. 25 вересня 2019 року на адресу суду направлено висновок експерта від 30 серпня 2019 № 16996/19-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] перебув в зареєстровану шлюбі з [PERSON] з 29.10.2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.а.82). На даний час шлюб між подружжям розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року, що не заперечується в судовому засіданні сторонами. За час сумісного проживання у власність подружжя набуто квартиру [ADDRESS] , що підтверджується наступними доказами: копією договору про участь у фінансуванні будівництва від 06.03.2013 року (а.с.16-23), копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.08.2014 року (а.с.34 зворот). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Наполягаючи на позові позивач зазначив, що спільною сумісною власністю є лише 43% спірної квартири, оскільки під час придбання спірної квартири він витратив особисті кошти, а саме - 165000 грн., що були подаровані його матір`ю; - 25 000 грн. кошти отримані ним від продажу належної йому старовинної ікони; - 1000 грн. від продажу комп`ютеру, колекції поштових марок; - 21883 грн. 50 коп., що еквівалентно 2700 доларів США , що він отримав за договором позики та яку погасив власними силами. Отже вважає, що його особистою власністю в спірній квартирі є 57 % спірної квартири, що відповідає в грошовому еквіваленті 216216 грн. Заперечуючи проти первісного позову та наполягаючи за зустрічному позові [PERSON] пояснила, що спірна квартира була придбана ними на їх спільні кошти, які вони збирали разом, що вона підтверджує копією фотокартки (т.1 а.с.112). Тому вона не визнає, що позивач витратив на купівлю квартири власні кошти. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що за договором дарування грошей від 27.02.2013 року позивач отримав в дар від [PERSON] 165 000 грн., що підтверджується копією договору (т. 1 а.с.12). Згідно договору купівлі-продажу від 13.06.2013 року за продаж старовинної ікони [PERSON] отримав 25000 грн. (т.1 а.с.13-14). Згідно наданих до матеріалів справи копії платіжних доручень вбачається, що саме після укладання договору дарування та продажу старовинної ікони позивачем здійснювалися платежі за договором про участь у Фонді фінансування будівництва щодо спірної квартири (т.1 а.с.24- 24 зворот). Відповідно до договору безвідсоткової позики від 27.08.2013 року, [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 2700 доларів США. Наполягаючи на позові позивач пояснив, що дані кошти він використав на фінансування спірної квартири, погасив борг особисто, а тому дані кошти є його особистою власністю. В судовому засіданні достовірно встановлено, що кошти отримані в борг за договором позики були використані для внесення фінансування договором про участь у Фонді фінансування будівництва щодо спірної квартири, тобто договір укладався в інтересах сім`ї та використанні кошти в інтересах сім`ї. Спірна квартира придбавалася подружжям саме для проживання сім`ї. Крім цього, наполягаючи на позові позивач пояснив, що він використав також особисті кошті в розмірі 1000 грн., які ним отримані від продажу колекції поштових марок, придбаних до шлюбу та продажу комп`ютера. На підтвердження даного факту позивачем не додано жодного доказу. Також позивач зазначив, що не маючи спільного бюджету із відповідачем, під час спільного проживання відповідач використовувала власні кошти виключно на покращення власної квартири - це фінансування оздоблення квартири, встановлення металопластикових вікон, шафи-купе та вбудованої побутової техніки. Все це він оцінює в 25000 грн. За час спільного проживання за спільні кошти було придбано побутову та оргтехніку, вартість якої позивач оцінює в 25000 грн. та просить суд під час поділу врахувати дані суми. На виконання вимог ст. 81 ЦПК України, позивач не надав жодного доказу на підтвердження даного факту, що позбавляє суд можливості поділити рухоме майно подружжя. Отже, в врахуванням викладеного, суд визнає 190000 грн. коштами, які є особистою власністю [PERSON] , які були використані ним як частка коштів внесених за договором № 15-0603/2013- 1 про участь у Фонді фінансування будівництва від 06.03.2013 року щодо спірної квартири. Відповідно до довідки № 069 від 05.05.2014 року фонду фінансування будівництва виду А «САДОВИЙ» вбачається, що сума коштів внесених [PERSON] до фонду фінансування будівництва становить 381200 грн. (т.1 а.с.21). Виходячи з викладеного, частка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , яка є його особистою приватною власністю, відповідає 49,84 %. Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя є частка квартири [ADDRESS] в розмірі 50,16 %. Згідно висновку оціночно-будівельної експертизи № 16996/19-42 від 30.08.2019 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,10 кв.м., становить 1 090 638 грн. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частка [PERSON] , яка є його особистою власністю, становить із розрахунку 49,84% вартості спірної квартири [NUMBER] , 98 грн. Частка спільної сумісної власності подружжя становить із розрахунку 50,16 % вартості спірної квартири 547064, 02 грн. Отже, суд розділивши спільне майно подружжя в рівних частках, визнає за [PERSON] право власності на спірну квартиру та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 273532 грн. 01 коп. компенсації вартості частини спірної квартири. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про припинення права власності відповідача на визначену судом частку квартири [ADDRESS] та визнання права власності на вказану частку квартири, то дані вимоги не потребують додаткового задоволення, оскільки, як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно єдиним власником спірної квартири визначено саме [PERSON] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності та виплати компенсації та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виплати компенсації підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial