Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в уточненій позовній заяві просить зобов'язати відповідача виплатити на його користь інфляційні нарахування у розмірі 201 585 грн. 97 коп. по невиконаним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 23.09.2013 року та 25.04.2014 року по виконавчим листам про стягнення з відповідача пені по вказаним двом цивільним справам та 3% річних від вказаних інфляційних нарахувань - 6 046 грн. 19 коп., а всього просить стягнути 207 585 грн. 97 коп. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 23.09.2013 року за прострочення виконання зобов'язань за договором від 10 січня 2006 року пайової участі у будівництві № 45/57 житлового багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS], з відповідача на його користь стягнута пеня в розмірі 65 739 грн. 78 коп., сума якої частково сплачена відповідачем, та залишок заборгованості за вказаним рішенням суду становить 58 822 грн. 03 коп. , тому, на думку позивача, за період з лютого 2013 року по січень 2014 року позивач зобов'язаний сплатити інфляційні у розмірі 59 113 грон. 11 коп., з лютого по жовтень 2014 року - 70 118 грн. 74 коп. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 25.04.2014 року за прострочення виконання зобов'язань за вказаним договором з відповідача на його користь стягнута пеня в розмірі 60 840 грн. 64 коп., однак до цього часу відповідач не виконав вказане рішення суду, тому позивач просить зобов'язати відповідача виплати йому інфляційні за період з лютого по жовтень 2014 року у розмірі 72 238 грн. 93 коп. Крім того, вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити 3% річних від вищезазначених інфляційних нарахувань, загальний розмір яких становить 201 539 грн. 78 коп., у розмірі 6 046 грн. 19 коп. Позовні вимоги обґрунтовує посиланням на норми зобов'язального права, зокрема, ч.1 ст. 536, ч.2 ст. 625 ЦК України. Зазначає, що протягом 5 років відповідач користується грошовими коштами, внесеними в якості пайового внеску у будівництво житлового будинку, а також грошима, які йому присуджено вказаними судовими рішеннями, він зазнає втрат внаслідок інфляції, і якби ці гроші були на зберіганні банку, на них би нараховувались проценти. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пославшись на викладені в уточненій позовній заяві обставини. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений за місцем реєстрації. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам - за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Як зазначено у акті державного виконавця, відповідач за адресою реєстрації фактично відсутній. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України сторони зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не знаходиться. Отже, відповідач вважається належним чином повідомлений про слухання справи. За таких обставин, за згодою позивача, відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України суд вважає можливим постановити заочне рішення. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Рішеннями Ленінського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2013 року та від 25 квітня 2014 року, які набрали законної сили, встановлені наступні обставини. 10 січня 2006 року між сторонами був укладений договір пайової участі у будівництві житлового будинку №45/57 з додатками. Предметом даного договору визначено, що сторони домовились спільно діяти на підставі об'єднання своїх пайових внесків для досягнення спільної мети: будівництво та введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно п.3.1. вказаного договору обов'язком позивача є внесення пайового внеску по фінансуванню будівництва квартири у розмірі 438 264 грн., що на день укладення договору складало 86 785 у.о. Відповідач, в свою чергу, зобов'язався по закінченню будівництва виділити позивачу з багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS], в натурі його частку у вигляді трикімнатної квартири, будівельний номер 45/57 на четвертому поверсі, загальною проектною площею 102,10 кв.м., та у відповідності до п.2.4. завершити будівництво в другому кварталі 2009 року. На виконання зобов'язань 29.01.2007 року позивачем на депозитний рахунок відвідача було внесено 86 785 у.о. (в доларах США), що в еквіваленті складало 438 264 грн. Відповідач свої зобов'язання не виконав. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області 04 грудня 2013 року, позов [PERSON] до відповідача про стягнення пайового внеску, пені та моральних збитків задоволено частково, з відповідача стягнуто на його користь пеню за прострочення виконання зобов'язань згідно з умовами договору у розмірі подвійної облікової ставки від суми внесених грошових коштів за кожний день прострочення за період з лютого 2012 по січень 2013 року, починаючи з 91 дня, у розмірі 65 739 грн. 78 коп. Вказаним рішенням в позові про зобов'язання відповідача повернути сплачені грошові кошти відмовлено, оскільки вимоги про розірвання договору позивачем не заявлялись. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області 9 липня 2014 року, з відповідача стягнуто на користь позивача пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі подвійної облікової ставки від суми внесених грошових коштів за кожний день прострочення за період з лютого 2013 року по січень 2014 року у розмірі 60 840,648 грн. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних та 3% річних, нарахованих позивачем на суму внесеного пайового внеску, то такі вимоги суд визнав необґрунтованими та у їх задоволенні відмовив. Суд прийшов до висновку, що посилання позивача на ч. 2 ст. 625 ЦК України є необґрунтованим та безпідставним, у зв'язку з тим, що відповідач за договором мав по закінченню у другому кварталі 2009 року будівництва виділити позивачу трикімнатну квартиру, а грошових зобов'язань, які б були ним порушено перед позивачем, не мав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини. Отже, вищенаведені обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями, вважаються встановленими та доказуванню при розгляді даної справи не підлягають. 25 грудня 2013 року та 11 серпня 2014 року позивач отримав виконавчі листи №642/1196/13ц та № 642/294/14ц відповідно на виконання вказаних рішень суду. Суд, оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають на підставі наступного. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення ст. 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.3 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування у даному випадку положень ст. 625 ЦК України, оскільки із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність і визначеність. Аналіз ст. 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням. У даному випадку основним зобов'язанням відповідача відповідно до умов договору є передача позивачу квартири по закінченню будівництва, що не є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Позовні вимоги про розірвання договору позивачем не заявлені, доказів розірвання договору позивачем не надано та на таку обставину він не посилається. Отже, позивач не позбавлений права на звернення до суду про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов'язань відповідно до умов договору за інший період, ніж вказаний в рішеннях суду. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для нарахування річних і інфляційних на суму пені, стягнутої рішеннями суду, тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed