Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначив, що він отримав у власність 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS] та складається з квартири, яка входить до житлового будинку літ. А-1: І - передпокої площею 9,7 кв.м.; 1- кухня площею 9,1 кв.м; 2 - житлова кімната площею 14,5 кв.м.; 4- житлова кімната площею 18,4 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м. та надвірних будівель та споруд; літ. З - сарай площею 10,9 кв.м., літ. И - сарай площею 44,6 кв.м., літ. Г - вбиральня площею 2,2 кв.м., літ. Д - душ літній площею 2 кв.м., літ. Ж - вбиральня площею 1,8 кв.м. за договором купівлі-продажу. Вказаний договір укладений між позивачем та відповідачем у письмовій формі 01 січня 2003 року у присутності свідка. Поте на час укладання договору купівлі-продажу сторонам не було відомо, що даний правочин повинен бути нотаріально посвідченим та зареєстрованим належним чином для визнання його дійсним. Позивач вважає, що право власності на вищевказане домоволодіння переходить до нього з моменту укладення договору та передачі грошей. Позивач проживає у даному домоволодіння з 2003 року, однак право володіння та розпорядження у нього не має. Також позивач не маже зареєструватися у домоволодінні. Зважаючи на це, у позивача не було права узаконити внутрішнє переобладнання у будинку, а також новобудови на належній йому земельній ділянці. Тому ці дії були виконані від імені відповідача, про що свідчить Рішення Виконавчого комітету АНД районної ради від 18.06.2004 за № 187/16 та Актом державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію господарських та побутових споруд від 18.06.2004. Технічний паспорт на житловий будинок також виготовлений на ім'я відповідача. З метою забезпечення інтересів позивача, як власника зазначеного домоволодіння, відповідач уповноважив позивача вчиняти будь-які дії від його імені, в тому числі продаж, що підтверджує право позивача розпоряджатися майном, а саме 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS]. Даний факт засвідчує довіреність від 24 жовтня 2007 року за №2615, посвідчена приватним нотаріусом ДМНО Деревянко О.К. Однак на даний час строк дії довіреності скінчився та відповідач відмовляється робити будь-які дії для оформлення правовстановлюючих документів. На підставі зазначеного позивач просить визнати право власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України та визнати за позивачем право власності на 5/6 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 01 січня 2003 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON], продав, а [PERSON] купив 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS]. Однак даний договір купівлі-продажу нотаріально не засвідчений. Таким чином позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом ат просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS] Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на момент звернення до суду повинно існувати порушення прав чи законних інтересів позивача. Дана обставина є обов'язковою умовою для звернення до суду, як це передбачено ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України, відповідно до яких: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 28 січня 2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, між іншим, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], тобто власники майна відомі. Доказів того, що власник [PERSON] відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно суду не надано, тоді як відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України обов'язок доведення обставин позову покладено саме на позивача. А відтак, суд вважає, що звертаючись з позовом про визнання права власності на 5/6 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] за набувальною давності відповідно до ст.344 ЦК України, позивачем вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed