Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 11628,32 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 16.03.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач зобовязався передати відповідачу суму позики у розмірі 10000,00 грн. за умови її повернення відповідачем в строк до 31.03.2015 року. Відповідач знаходився у трудових відносинах з позивачем з 11.03.2014 року по 31.03.2015 року. Договір був укладений після звернення відповідача до керівництва позивача з заявою про надання безвідсоткової допомоги у вищевказаній сумі у звязку з тяжким матеріальним становищем в родині. Позивач надав відповідачу суму позики у розмірі 10000,00 грн., на підтвердження передачі грошових коштів відповідачем була надана розписка від 18.03.2015 року. Крім цього, відповідачем 18.03.2015 року був підписаний бланк зобовязання позичальника на повернення суми позики у строк до 31.03.2015 року. 30.03.2015 року від відповідача до позивача надійшла заява про звільнення за власним бажанням з 31.03.2015 року. 31.03.2015 року від відповідача до позивача також надійшла заява про надання відпустки за особистий рахунок строком на 14 днів з 01.04.2015 року на строк обовязкового відпрацювання після повідомлення про звільнення за власним бажанням. У звязку з неповернення позиченої суми коштів, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 11487,78 грн., з яких: 10000,00 грн. сума основного боргу, 140,54 грн. сума 3 % річних, 1487,78 грн. індекс інфляції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Пояснив, що станом на час розгляду даної цивільної справи позика не повернута. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідач [PERSON] звернулась до позивача з заявою, в якій просила видати їй безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі 10000,00 грн. у звязку з тяжким матеріальним становищем у родині. 16.03.2015 року між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики, відповідно до умов розділу 1 якого позикодавець передає на умовах даного договору у власність позичальника грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., а позичальник зобовязується повернути позикодавцю вказану суму грошових коштів до 31.03.2015 року. Як вбачається з видаткових касових ордерів від 16.03.2015 року, 17.03.2015 року та 18.03.2015 року, відповідачу [PERSON] позивачем надано у позику грошові кошти в загальній сумі 10000,00 грн. Крім того, відповідачем оформлено зобов'язання позичальника від 18.03.2015 року, в якому [PERSON] зобовязалась повернути позивачу отриману суму позики в розмірі 10000,00 грн. у строк до 31.05.2015 року, а також розписку від 18.03.2015 року про отримання позики в сумі 10000,00 грн. Також з наданих суду письмових доказів вбачається, що відповідач станом на час отримання позики перебувала в трудових відносинах з позивачем. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 с. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, між сторонами у встановленій законодавством формі було укладено договір позики, за яким грошові кошти було передано відповідачу. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, враховуючи, що договором позики розмір процентів не визначено, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Проте суд не може погодитись із розрахунком суми заборгованості, виконаним позивачем, з наступних підстав. Як вбачається з доводів позовної заяви, позивач просить стягнути 3 % річних за період з 01.04.2015 року по 18.09.2015 року, тобто за 171 день. Крім того, просить стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з квітня по серпень 2015 року. Три відсотки річних від простроченої суми за вказаний період дорівнюють 140,54 грн. Сукупний рівень інфляції за квітень-серпень 2015 року складає 114,8 %. Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції дорівнює 11480,00 грн. (10000,00 грн. + 1480,00 грн.), а не 11487,78 грн., як зазначено позивачем. Всього заборгованість відповідача складає 11620,54 грн. (11480,00 грн. + 140,54 грн.). Враховуючи наведене, суд частково задовольняє позов та стягує з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 11620,54 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі 1217 грн. 19 коп. Крім того, суд відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 79, ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача [PERSON] судові витрати, повязані з поданням позивачем оголошення про виклик відповідача у пресі, в розмірі 151,50 грн. Всього суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1368,69 грн.

Outcome: partial