Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в уточненому варіанті якого зазначив, що на підставі договору дарування від 17.7.2007 року він набув право власності (отримав в дар від [PERSON]І.) на ? частину будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі. Під час укладення договору дарування не було вирішено питання щодо земельної ділянки на якій розташовані частина отриманого в дар будинку та будівель зі спорудами, яка необхідна для їх обслуговування, хоча в п.9 договору дарування від 17.7.2007 року зазначено, що зміст статті 120 ЗК України сторонам розяснений. Рішенням суду від 26.2.2010 року ? частина будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі, була виділена позивачеві в натурі, а [PERSON] зобовязано провести певні перебудови, проводити які вона відмовилася посилаючись на брак коштів. Доки позивач збирав кошти для проведення перебудови, яку зобовязав провести [PERSON] суд, остання 4.3.2011 року продала решту ? частину житлового будинку разом зі всією земельною ділянкою, на якій розташована й нерухомість, належна позивачеві і відповідачам по справі. Нові власники відповідачі по справі, з часу набуття права власності на земельну ділянку всяко перешкоджають позивачеві користуватися належною йому частиною будинку, у звязку з чим він був змушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на ? частку земельної ділянки по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі. Рішенням суду від 25.7.2012 року позивачеві в задоволенні позовних вимог відмовлено з посиланням на те, що при набутті права власності на ? частину будинку та належних до неї будівель і споруд по пров. Ніжинському в м. Запоріжжі до позивача перейшло право власності тільки на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, з розясненням права встановлення розміру та розташування зазначеної частки шляхом проведення відповідної експертизи. У звязку з тим, що відповідачі все-яке продовжують чинити перешкоди позивачеві в користування належним йому частиною будинку та спорудами, він, з посиланням на результати висновку експерта з судової будівельно-технічної експертизи № 2145 від 26.10.2015 року, просить суд визнати за ним право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята належною йому на праві власності ? частиною житлового будинку № 4 по провулку Ніжинському в м. Запоріжжі та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування, відповідно до висновку експерта з судової будівельно-технічної експертизи № 2145 від 26.10.2015 року, а саме: земельні ділянки S-2 площею 82,66 м2 (для доступу та обслуговування належної позивачеві частини житлового будинку); S-3 площею 32,17 м2 (для доступу та обслуговування гаража літ.«Ж»); S-4 площею 50,1 м2 (для доступу та обслуговування літньої кухні літ.«Б» та сараю, літ.«В»). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги не визнав, просить відмовити в їх задоволенні. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали, надавши заперечення де зазначили, що задоволення позовних вимог порушить право відповідачів, як співвласників земельної ділянки по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі (по ? кожного). З посиланням на ст.346,378 ЦК України та 140,143 ЗК України, просять в задоволені позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідачів та відповідач [PERSON] доводи, викладені в запереченні підтримали, просять в задоволенні позову відмовити, однак зазначили, що не ставлять під сумнів висновки експерта з будівельно-технічної експертизи № 2145 від 26.10.2015 року. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника та заперечення де зазначено, що надання земельної ділянки у власність проводиться виключно на підставі рішення міської ради, а не за рішенням суду, на підставі чого, просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні й проти чого не заперечують сторони позивач на підставі договору дарування від 17.7.2007 року укладеного між ним та [PERSON] отримав у власність ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 534 м2 по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі. В цьому ж договорі п.9 зазначено, що зміст ст.120 ЗК України сторонам розяснено (а.с.6). На час розгляду справи позивач [PERSON] є власником ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] по ? частині житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі, про що зазначено в технічному паспорті на житловий будинок від 1.9.2010 року (а.с.67-74). Право власності сторонами на нерухоме майно не оскаржується. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ № 089072, виданого 26.7.2006 року, рішенням Запорізької міської ради від 17.3.2006 року № 17/88 [PERSON] надано право власності на земельну ділянку площею 0,0533 га, розташовану по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:02:005:0051 (а.с.59). За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 4.3.2011 року [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] придбали у власність кожен в рівних частках, земельну ділянку площею 0,0533 га, розташовану за адресою м. Запоріжжя, пров. Ніжинський, 4. Кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:02:005:0051 (а.с.47-49). Право власності на спірну земельну ділянку по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі набуто [PERSON] 26.7.2006 року (а.с.59). ? частина будинку № 4 з приналежними спорудами по пров. Ніжинському в м. Запоріжжі подарована [PERSON] 17.7.2007 року (а.с.6). Тобто на час відчуження нерухомості, розташованої на спірній земельній ділянці, земельна ділянка також була власністю [PERSON] Відповідно до ст.120 ЗК України, на дату виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Згідно пп. «ґ» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.4.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З вищезазначеного суд робить висновок, що при набутті 17.7.2007 року позивачем [PERSON] права власності на ? частину будинку з прибудинковими спорудами по пров. Ніжинському, 4 в м. Запоріжжі, до нього за приписами пп. «ґ» п.18 вищезазначеної ППВСУ, перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та спорудами, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Вважаючи, що відповідачами порушено право позивача на земельну ділянку під належним йому житловим будинком, позивач звертався до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки по пров. Ніжинському, 4, від 4.3.2011 року недійсним та визнання права власності на земельну ділянку. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 25.7.2012 року в задоволенні позову відмовлено. В якості підстав відмови задоволення позовних вимог суд зазначив, що позивач не позбавлений права вимагати захисту свого порушеного права шляхом предявлення позову про визнання права власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо (а.с.15-17). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. \~ Вищезазначені способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних субєктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно висновку експерта з судової будівельно-технічної експертизи № 2145 від 26.10.2015 року, для використання та обслуговування ? частини будинку розташованого за адресою: м. Запоріжжя, пров. Ніжинський, 4 належний [PERSON], з урахуванням розподілу житлового будинку відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.2.2010 року по справі № 2-5/2010 пропонується в особисте користування земельні ділянки: S-2 площею 82,66 м2 (для доступу та обслуговування належної позивачеві частини житлового будинку); S-3 площею 32,17 м2 (для доступу та обслуговування гаража літ.«Ж»); S-4 площею 50,1 м2 (для доступу та обслуговування літньої кухні літ.«Б» та сараю, літ.«В») (а.с.152-156). На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню, у звязку з їх обґрунтованістю й доведеністю, але частково. Окрім вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки позивач просить суд зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні своєю власністю, а саме належною йому частиною будинку та земельною ділянкою. Ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи позивачем не зазначено в чому саме, яким саме чином відповідачі перешкоджають користуватися належною йому частиною будинку, не надано, підтверджуючих це доказів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У звязку з чим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині у звязку з їх недоведеністю. Щодо стверджень представника відповідача про відсутність підстав припинення права власності, згідно ст.346 ЦК України, суд вважає їх безпідставними, оскільки ч.2 вказаної Статті передбачає можливість припинення права власності й в інших випадках, встановлених законом. Окрім того, згідно ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Outcome: partial