Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом (а.с.2-5, 179) і вимоги обґрунтовує тим, що 25 липня 1998 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Не зважаючи на те, що шлюб між ними розірвано, вони проживають разом в одному домі разом із відповідачкою та їх спільним сином [INFO]. З початку їх спільного життя з відповідачкою вони жили за адресою: [ADDRESS], у флігелі будинку її батька, допомагаючи йому по господарству та утриманню домоволодіння. 12 лютого 2001 року відповідачка [PERSON] уклала з батьком [PERSON] договір довічного утримання, за умовами якого останній передав у власність відповідачці житловий будинок в [ADDRESS]. За життя батько відповідачки обрав саме таку форму відчуження будинку, щоб він також був набувачем цього будинку. Оскільки він завжди мав постійне місце працевлаштування, то сімейний бюджет наповнював саме він. В червні 2001 року [PERSON] помер. Спірний будинок придбаний за оплатним договором під час перебування сторін у шлюбі, згідно з ст.60 СК України майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до ч.1 ст.70 СК України. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. З огляду на вищезазначене, вказаний житловий будинок разом із господарськими будівлями є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ним та відповідачкою в рівних частинах шляхом визнання за ним та відповідачкою права власності на 1/2 частку за кожним з них із господарськими спорудами, залишивши будинок у спільній частковій власності. З січня 1998 року, він з відповідачкою та, спочатку з її дітьми від першого шлюбу, а з 2006 року, також з їх спільним сином в період шлюбу однією сім'єю проживали в будинку по [ADDRESS], одержаному його колишньою дружиною унаслідок укладення договору довічного утримання, здійснювали поточний ремонт будинку, внаслідок чого домоволодіння зазнало значних поліпшень, проведення комунікацій, встановлення бойлеру, телефону тощо, внаслідок чого змінилась його вартість вбік збільшення. Для проведення вказаних поліпшень ним використані кошти від продажу квартири 22.03.2005 року, що належала йому на праві спільної власності. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати будинок по [ADDRESS] із господарськими спорудами, який зареєстрований на праві власності за [PERSON], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частку будинку по [ADDRESS] із господарськими спорудами, встановити земельний сервітут на земельну ділянку номер п'ятнадцять загальною площею 0,0969 га, розміщену на території Сумської міської ради у [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з зазначених в позові підстав, просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надали відзив на позовну заяву [PERSON] В відзиві відповідач [PERSON] зазначила, що будинок, в якому вона народилась та проживає, їй перейшов у спадок від її померлого батька [PERSON] (самому відчужувачу цей будинок дістався від своїх батьків на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто отриманий у спадок від свого батька), відповідно до договору довічного утримання від 12 лютого 2001 року, від цієї ж дати було оформлено договір дарування земельної ділянки загальною мірою 0,0969 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Однією тією ж датою, в одного і того ж нотаріуса було зареєстровано договір довічного утримання та договір дарування, а все зводиться до наступного: звернувшись до нотаріуса, батько заявив вимоги, що переоформить садибу він хоче на неї, [PERSON], так щоб іншим спадкоємцям, а в неї тоді було дві сестри та брат (тепер уже покійний) нічого не дісталось. Якби покійний батько мав намір передати право власності і своєму зятеві, то він зазначив би свого зятя - позивача стороною набувача у договорі. 25 липня 1998 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] А зареєструвала його за місцем його проживання тільки після реєстрації на себе права власності, 07 вересня 2001 року за адресою свого проживання: [ADDRESS]. Батьки не те, що не хотіли, щоб йому належала частка у нерухомому майні, а навіть не бажали реєструвати його за місцем проживання. Вважає договір між нею та батьком був укладений як «спадковий договір», але в такий спосіб, як йому підказав нотаріус він і передав своє майно рідній доньці. З дати укладання договору довічного утримання 12.02.2001 року до його припинення в зв'язку зі смертю батька, 28.06.2001 року минуло всього 4 місяці, весь цей час батько проживав з ними за адресою: [ADDRESS], вів господарювання разом зі своєю дружиною [PERSON], отримували пенсію та розпоряджались нею на свій розсуд. Вона звичайно, як жінка, допомагала батькам у веденні домашнього господарства, але тягарем на матеріальний стан їх з позивачем сім'ї, це ніяк не вплинуло. До того ж мама поховала покійного тата своїми коштами, які вони назбирали, і знову ж таки витрат позивач не поніс. З ініціативи позивача між ними постійно виникають сварки, [PERSON] постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, зловживає алкоголем, веде аморальний спосіб життя, наносить їй тілесні ушкодження, напиваючись, руйнує та псує жиле приміщення. Позовну вимогу щодо встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку номер п'ятнадцять загальною мірою 0,0969 га, розміщену на території Сумської міської ради у м.Суми по [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, вона теж не визнає, оскільки вважає, що в позивача немає підстав для набуття права власності на частку будинку по [ADDRESS] із господарськими спорудами. Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 08.12.2017 року за заявою [PERSON] були вжиті заходи забезпечення позову і накладений арешт на житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS], заборонивши відчужувати цей будинок. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Судом установлено, що 12.02.2001 року батько [PERSON] - [PERSON] передав у власність [PERSON] жилий будинок з надвірними побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] за договором довічного утримання (а.с.10). За цим договором [PERSON] зобов'язалася довічно повністю утримувати батька [PERSON], забезпечуючи його продуктами харчування, одягом, доглядом та необхідною допомогою з правом довічного безкоштовного проживання і користування приміщеннями в усьому будинку. Одночасно з укладанням договору довічного утримання [PERSON] подарував своїй доньці [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0969 га, за адресою [ADDRESS], цільове використання - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.11). На час укладання договору довічного утримання [PERSON] мала ще двох рідних сестер і брата. [PERSON] бажав передати саме у власність своєї доньки [PERSON] будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS], оскільки [PERSON] не мала власного житла. Про це свідчить дарування [PERSON] земельної ділянки, на якій розташований будинок з господарськими спорудами. Батько [PERSON] - [PERSON] помер через кілька місяців після укладання договору довічного утримання - 28.06.2001 року (а.с.59). Заявляючи позовні вимоги щодо визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частку будинку з господарськими спорудами, позивач [PERSON] виходив з підстав, що будинок був придбаний за оплатним договором під час перебування сторін у шлюбі, посилаючись на норми Сімейного кодексу України. Правовідносини за договором довічного утримання регулюються не ЦК України, який діє з 2004 року, а ЦК УРСР 1963 року. Згідно з ст. 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач) передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, догляду і необхідної допомоги. На відміну від ЦК України ЦК УРСР не передбачав, що набувачами за договором довічного утримання можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов'язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Позивач [PERSON] при допиті як свідок пояснив, що коли [PERSON] вирішив оформити на [PERSON] будинок, було прийнято рішення, що він відмовиться від отримання квартири в с.Бездрик, яку йому надавали за місцем роботи, укладання договору довічного утримання обговорювалося [PERSON] з [PERSON] та з ним. Належних та допустимих доказів, а саме письмових доказів щодо перебування на черзі на отримання житла за місцем роботи, відмови від отримання житла, яке надавалося за місцем роботи, позивач [PERSON] суду не надав. Шлюб між сторонами був укладений 25.07.1998 року, але за адресою [ADDRESS] [PERSON] був зареєстрований за згодою [PERSON] 07.09.2001 року. Тобто, на час, коли власником будинку був [PERSON], останній не бажав реєструвати в своєму будинку [PERSON] За період дії договору довічного утримання [PERSON] також не був зареєстрований в будинку, хоча проживав разом з [PERSON] у флігелі по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] - сестра [PERSON] пояснила, що батько побоювався подарувати за життя будинок доньці [PERSON], оскільки його сусід таким чином залишився без житла, тому вирішив оформити договір довічного утримання на [PERSON] В договорі довічного утримання зазначена норма про право довічного безкоштовного проживання [PERSON] в будинку, користування ним. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] неприязно ставився до батьків [PERSON] Отже, договір довічного утримання був укладений саме в інтересах [PERSON], в її власних, особистих інтересах, а не в інтересах подружжя [PERSON]. Відсутні докази, що [PERSON] виконував обов'язки за договором довічного утримання солідарно з набувачем [PERSON], брав участь в утриманні відчужувача, або що на утримання батька були витрачені спільні кошти подружжя. В постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 застосовані норми ЦК України та Сімейного кодексу України, які діють з 2004 року. Правовідносини, що виникли з договору довічного утримання від 12.02.2001 року, регулювалися ЦК УРСР. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на ту обставину, що в будинку здійснювався поточний ремонт, був встановлений бойлер, проведені комунікації, внаслідок чого збільшилась його вартість, для проведення цих поліпшень ним були використані кошти від продажу квартири. Свідок [PERSON] - мати позивача, стверджувала, що [PERSON] отримав 4000дол. США від продажу квартири, а також отримав кошти від продажу автомобіля Газель в сумі 3500дол.США, які вони розділили з братом на двох. Свідок [PERSON] - рідна сестра позивача, стверджувала, що [PERSON] отримав 2000 дол.США від продажу чотирьохкімнатної квартири. Свідок [PERSON], яка є родичкою [PERSON], пояснила, що мати [PERSON] продала чотирьохкімнатну квартиру і їй відомо, що 2000дол.США від продажу квартири було передано [PERSON] Допитаний як свідок позивач [PERSON] стверджував, що чотирьохкімнатна квартира, в якій він мав свою частку, була продана за 20000дол.США, отримані від продажу квартири 4000дол.США були спрямовані на облаштування будинку по [ADDRESS]. Як вбачається з договору купівлі-продажу чотирьохкімнатної квартири, який був укладений 22.03.2005 року (а.с.14-15), вартість продажу квартири становила 116600грн., що становить в еквіваленті 22000дол.США по курсу на 22.03.2005 року. Вартість частки кожного з п'яти співвласників квартири становила 4400дол.США. Доказів спрямування коштів, отриманих від продажу квартири, на облаштування будинку по [ADDRESS] позивач [PERSON] не надав. Докази щодо продажу автомобіля і отримання коштів від продажу автомобіля [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Доказами не підтверджено, які саме будівельні роботи проводилися в будинку, для проведення яких поліпшень в будинку [PERSON] вклав кошти від продажу квартири. В позовній заяві позивач [PERSON] не вказує, що саме було побудовано в домоволодінні по [ADDRESS] за час спільного проживання сторін за кошти подружжя. З довідки-характеристики, яка була виконана КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» та технічного паспорту на будинок по [ADDRESS] (а.с.200-204) вбачається, що будинок був збудований в 1965 році, відсоток зносу будинку становить 36%. Житлова площа будинку, яка становила 39,8 кв.м була збільшена на 13,9 кв.м за рахунок внутрішнього перепланування, збудовані гараж «К», сарай «Л», навіс «М». Свідок [PERSON] - рідна сестра позивача стверджувала, що в 2008 році в будинку уже була проведена каналізація, облаштована кухня, ванна, туалет, добудована кімната, був побудований гараж. Свідок [PERSON] - зять позивача пояснив, що він допомагав [PERSON] в будівництві огорожі, перевозив будівельні матеріали. Коли він був в будинку чотири роки назад, то в будинку уже був облаштований санвузол, добудована кімната, побудований гараж. Свідок [PERSON] пояснила, що була добудована ще одна кімната, кухня, поставлена огорожа, проведено опалення, заміна вікон на пластикові. По будівництву в будинку по [ADDRESS] [PERSON] допомагав також брат. Свідок [PERSON] стверджувала, що в будинку по [ADDRESS] були добудовані кімната та кухня, побудовані гараж, сарай. Кошти на ці роботи надавала також мати [PERSON], оскільки була продана двохкімнатна квартира, а кошти були поділені між дітьми. Позивач [PERSON] допитаний як свідок пояснив, що після смерті [PERSON] до будинку була прибудована житлова прибудова, облаштована кухня, вання, проведено водопостачання, побудовані гараж «К», сарай «Л», навіс «М», тамбур. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, пояснила, що останні 6 років з 2012 року в будинку по [ADDRESS] нічого не змінилося, вона лише бачила проведення ремонту в одній з кімнат будинку. Позивач [PERSON] надав товарні чеки щодо придбання бойлеру на суму 650грн. та сантехнічних виробів на суму 2978грн. (а.с.74). Позивач [PERSON] не надав доказів придбання будівельних матеріалів для будівництва прибудови до будинку, будівництва гаражу, сараю, а саме, які будівельні матеріали були використані для проведення цих робіт, будівництва господарських споруд, вартість проведених будівельних робіт щодо проведених поліпшень в будинку та будівництва господарських споруд. При пред'явленні позову про визнання будинку по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, позивач [PERSON] в першу чергу виходив з презумпції, що будинок, переданий за договором довічного утримання у власність [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя. Таке твердження позивача [PERSON] було спростовано під час судового розгляду на підставі аналізу норм чинного законодавства, яке діяло на час укладання договору довічного утримання та досліджених доказів. Оскільки відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності на ? частку будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS], відповідно вимога про встановлення земельного сервітуту задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, суд вважає необхідним відмовити повністю в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частку будинку з господарськими спорудами, встановлення земельного сервітуту. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 08.12.2017 року щодо накладення арешту на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS], підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed