Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача 65789 (шістдесять п'ять тисяч сімсот вісімдесять дев'ять тисяч) 16 коп. за договором позики від 10 лютого 2014р., інфляційного збільшення заборгованості в сумі 3324 (три тисячі триста двадцять чотири) грн.. 92 коп., 3% річних в сумі 4056 (чотири тисячі п'ятдесят шість) грн.. 99 коп. та судових витрат в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн.. 70 коп. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач [PERSON], позичив у нього гроші в розмірі 65789 грн. про що написав особисто письмову розписку від 10.02.2014 року. У відповідності до умов позики, що зазначено в розписці, відповідач зобов'язався сплачувати борг частинами по 2741,59 грн. щомісячно до 01 січня 2016 року, з того часу він неодноразово телефонував відповідачу і зустрічався з ним з проханнями повернути позику, однак, кошти досі йому не повернуто. Позивач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив та подав суду заперечення в якому вказав, що [PERSON], будь яких грошей у позивача не позичав та ніякої розписки не надавав. 01.04.2015р., відповідач отримав лист з претензією ФОП [PERSON], датовану 30.03.2015р., про те, що він нібито згідно договору №1 на постачання товару між ними, який був нібито складений 10.01.2013р. по 01.01.2015р., поставив [PERSON], товар для його клієнтів згідно його замовлень на загальну суму 73969 грн., на яку він нарахував пеню 24191,12 грн., за нібито неповернуті вчасно кошти. До даної претензії була подана розписка нібито дана [PERSON], але будь-якої дати там не було, не вірно вказано дані [PERSON] Також в даній розписці записані були двоє свідків, а саме: [PERSON], та [PERSON] Оскільки все це неправда, то [PERSON], подумав, що це просто першоквітневий жарт. [PERSON], ніколи не був фізичною особою підприємцем, тому йому стає не зрозуміло і те, чому [PERSON], мав йому поставляти товар для його клієнтів. А тому просив в задоволенні позовних вимог [PERSON], відмовити за безпідставністю. Допитаний у судовому засіданні позивач [PERSON] як свідок, суду пояснив, що [PERSON], взяв у нього гроші та написав розписку. Розписка була складена в офісі. При складанні розписки були присутні свідки, які бачили, що розписку писав [PERSON], однак вони не були присутні при передачі грошей. [PERSON], отримав від позивача крім коштів в сумі 65000 грн., ще і продукти на 789 грн. 16 коп., які він взяв у позивача на складі тому, вартість продуктів також включена в суму розписки. Крім претензії, будь-якої розписки відповідачу не надсилав. Посилання на розписку, яка згадується в претензії, не має значення для даної справи оскільки, розписка повернута [PERSON] бо вона стосувалася підприємницької діяльності. [PERSON], в позивача не працював офіційно, а тільки брав продукти під реалізацію, позивач просив його влаштуватись, однак відповідач відмовився. Дату виправив сам [PERSON], так як був інвалідом і зробив декілька виправлень в розписці. Оплачувати проведення експертизи відмовляється. Між ними було укладено договір про матеріальну відповідальність. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріли справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON], задоволенню не підлягають, за наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач свої вимоги, мотивує тим, що 10.02.2014р. відповідач [PERSON], позичив у позивача гроші в сумі 65789,00 до 01.01.2016 року зі сплатою частинами по 2741,59 грн., в місяць, про що було складено розписку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 зроблено висновок, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для суду. З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2015р., ФОП [PERSON], було скеровано відповідачу претензію, щодо погашення заборгованості, яка виникла внаслідок поставлення товарів ФОП [PERSON], - [PERSON] Також до матеріалів справи долучена копія пояснювальної записки [PERSON], скерована ФОП [PERSON], про те, що 18.04.2014р., [PERSON], не може з'явитись на роботу у зв'язку з сімейними обставинами. З огляду на вказані документи, суду дає підстави вважати, що сторони перебували у цивільно-правових відносинах і відповідач здійснював реалізацію продукції, яку отримував у позивача в рахунок майбутніх платежів. Зі слів позивача, допитаного як свідка, останній пояснив, що свідків при передачі коштів не було, а тільки при написанні розписки відповідачем, на зауваження суду щодо можливої проведення почеркознавчої експертизи, щодо виявлених судом в тексті розбіжностей арифметичного написання цифр, а саме дати повернення боргу (01 січня 2016р.) (а.с.17) оскільки, візуально чітко вбачається виправлення року з 2015 на 2016 позивачем заперечувалось, а отже зважаючи на наведене, факт отримання позичальником (відповідачем по справі) коштів від [PERSON], безпосередньо під час укладення розписки, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки свідки, які були б при передачі грошей присутні не були, що чітко стверджене позивачем допитаним в судовому засіданні в якості свідка, а були присутні тільки при написанні розписки і дані свідки являється підлеглими працівниками позивача. Також суд на підставі пояснень свідка та аналізу претензії (а.с.56) вважає, що спірна розписка дійсно згадується в змісті претензії оскільки, написана до пред'явлення претензії і дата повернення коштів вказана січень 2015р., а в самій розписці є виправлення дати повернення з 2015р. на 2016р. і з наведеного вбачається наявність в діяльності сторін поставки товарів відповідно до вимог ст..712 ЦК України. Крім того, відповідачем заперечується факт отримання готівкових коштів від позивача. В такому разі не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що така розписка була написана відповідачем, як позика, оскільки це суперечить правовій природі даного виду договору, а власне факт укладення договору з яких виникли правовідносини між сторонами, виникли не з договору позики грошових коштів, оскільки фактично грошові кошти позикодавцем боржнику не передавалися, а з іншого правочину, позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів на підставі ст.625, 1049, 1050 ЦК України, як порушення зобов'язання у вигляді не повернення грошових коштів за договором позики, не підлягають задоволенню. З правової природи вказаних спірних відносин, вбачається, що між сторонами виникли відносини, які регулюються відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України. Крім того, сам договір позики від 10 лютого 2014 року, укладений між сторонами не може бути розцінений як новація боргу, оскільки суб'єктний критерій даного договору не передбачає існування на момент укладення договору наміру сторін припинити діючі між ними зобов'язання та замінити їх новим зобов'язанням. Більше того, у вказаному договорі не зазначено, що останній вважається договором новації, а лише констатує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів. На підставі наявних наданих сторонами суду доказів не можливо встановити існування між ними первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; їх домовленості про припинення цих існуючих зобов'язань, наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу, причинного зв'язку та дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання. Таким чином суд вважає, що зміст письмової розписки від 10 лютого 2014 року не свідчить про факт існування між сторонами будь-яких первинних договірних зобов'язань до складання спірної боргової розписки, домовленостей про новацію та нове зобов'язання, а враховуючи, що договір позики між сторонами не був укладений за безгрошовістю боргової розписки, то суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики. Враховуючи усе наведене та беручи до уваги положення, які містяться в правовій позиції Верховного Суду України, з наданих розписок не вбачається, що відповідач отримав кошти від позивача, а тому дані розписки неможливо вважати укладеним договором позики між позивачем та відповідачем, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed