Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є користувачем квартири [ADDRESS] . Квартира відноситься до державного житлового фонду. В вищезазначеній квартирі окрім неї зареєстровані відповідачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин, не сплачують комунальні послуги. Добровільно відповідачі знятися з реєстрації не бажають з причини відсутності по місту реєстрації. Просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, приймала участь у розгляді справи через свого представника [PERSON] , який надіслав письмову заяву в якій просив позов задовольнити, справу розглянути без його участі. Відповідачі повідомлені належним чином про місце, день та час розгляду справи у судове засідання, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Представник 3 особи органу опіки та піклування Бартош Н.О. надала письмову заяву в якій просила суд відмовити у задоволенні позову з урахуванням раніше поданих матеріалів, справу розглянути без її участі. Відповідачі повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, у визначений строк відзив на позовну заяву не подали. Приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № [NUMBER] виданого ККП КК «Приморська» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ( а. с. 6,7,). Згідно довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг від 11.02.2020 р. №099-99.02-01466 [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 02.07.2004 р. по 30.01.2020 р. (а.с. 12). З довідки з реєстру територіальної громади міста Маріуполя від 15.09.2020 р. поданої органом опіки та піклування за адресою [ADDRESS] зокрема зареєстровані позивач [PERSON] , неповнолітня [PERSON] . Отже [PERSON] знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 30.01.2020 р. (а.с. 78). З листа управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради від 28.04.2020 р. №253-24413-25.1 вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебувала на первинному обліку служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради з 22.04.2011 по 26.12.2012 р., як дитина, позбавлена батьківського піклування. З 06.05.2011 р. перебувала у КЗ «Дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку» на повному державному забезпеченні. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.12.2012 р. усиновлена іноземними громадянами та вибула з державного закладу в сім`ю усиновлювачів (а.с. 41). Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки судом встановлено, що місце проживання Відповідач [PERSON] не зареєтровано у спірній квартирі суд вважає, що позивачем не доведено факт порушеня, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідача [PERSON] , тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Розглядаючи вимоги Позивача про визнання втративши право користування житловим приміщенням неповнолітньої [PERSON] , суд дійшов висновку про таке. Як установлено судом [PERSON] мала статус дитини позбавленої батьківського піклування та в подальшому була усиновлена іноземними громадянами. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 03.06.2020 р. №01.1-01-23-69 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 28.05.2020 року, вважає неможливим визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с. 53-54). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Підстава, на якій місце проживання неповнолітньої [PERSON] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Вищевказане узгоджено з правовою позицією Верховного Суд України в Постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц; провадження № 61-11414св19. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. За таких обставин, вимога про визнання неповнолітньої [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою порушує її житлові права та задоволенню не підлягає. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодування не підлягають.

Outcome: dismissed