Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобовязати відповідача надати підставу для виплати десяти відсотків до посадового окладу, тобто, копію наказу по установі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що з 5 вересня 1994 року прийнятий на посаду керівника технічних гуртків. 6 березня 2013 року був звільнений з роботи. За рішенням суду у вересні 2013 року поновлений на посаді. До звільнення він отримував доплату до заробітної плати як майстер спорту. За виконавчим провадженням з ним були проведені розрахунки, з яких виявилося, що йому доплачували 10 % до посадового окладу. Про видачу наказу по установі з цього приводу йому невідомо. На його запит відповідач повідомив, що виплата 10 % відбувалася на підставі п.10 наказу МОН України № 102. Однак, його посада не належить до категорії працівників, визначених цим наказом, яким заробітна плата підвищується на 10 відсотків. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у письмових запереченнях позов не визнав та зазначив, що згідно розрахунків заробітної плати на посаді керівника гуртка позивач отримував у лютому 2013 року доплату у розмірі 10 % на підставі наказу МОН України № 102 від 15 квітня 1993 року. Видача відповідного наказу по установі не передбачена, відтак, наказ не видавався. В судовому засіданні 30 березня 2016 року представник відповідача [PERSON] позов не визнала та пояснила, що надбавка до посадового окладу в розмірі 10 %, яка виплачується на підставі наказу МОН України № 102, не потребує видання додаткового наказу на кожного працівника, тому наказ по установі не видавався. В судовому засіданні 22 червня 2016 року представник відповідача [PERSON] пояснила, що 10 % надбавки до заробітної плати нараховувалися позивачу законно ще з 2001 року за звання «Майстер спорту України». Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що позивач з 5 вересня 1994 року призначений на посаду керівника технічних гуртків міської станції юних техніків ( нині - Рівненський міський центр творчості учнівської молоді ), про що свідчить наказ № 101 від 29 серпня 1994 року. На підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 вересня 2013 року позивача було поновлено на посаді керівника гуртка з 6 березня 2013 року. З розрахунку заробітної плати, отриманого у виконавчій службі, позивачем було виявлено, що надбавка до його посадового окладу виплачувалася на підставі п.8 примітки до п.10 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України № 102 від 15 квітня 1993 року. Оскільки посада, на якій він працював, не дає права на отримання вказаної надбавки, позивач звернувся до начальника управління освіти Рівненського міськвиконкому із запитом, в якому просив розяснити за що доплачувалися десять відсотків до його посадового окладу. Відповідно до абз.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» начальником управління освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради звернення позивача було направлено за належністю до Рівненського міського центру творчості учнівської молоді, що підтверджується листом № 15/01-33/я/15 від 6 квітня 2015 року. Як вбачається з листа директора МЦТУМ № 01-08/21 від 8 травня 2015 року, доплата в розмірі 10 % від заробітної плати нараховується позивачу відповідно до наказу МОН України № 102 від 15 квітня 1993 року. В судовому засіданні встановлено, що надбавка в розмірі 10 % [PERSON] встановлена за звання «Майстер спорту України» з 1 травня 2001 року на підставі наказу директора Рівненського міського центру учнівської молоді № 75 від 27 квітня 2001 року. Підставою для видачі наказу по установі стала заява позивача від 27 квітня 2001 року та наказ Міністерства освіти освіти і науки України № 292 від 14 лютого 2001 року. Копія наказу № 75 від 27 квітня 2001 року була надана суду представником відповідача в судовому засіданні 22 червня 2016 року. Відповідно до ст.49 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації, із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Кодекс законів про працю не регулює питання видачі працівникам, крім довідок про роботу та наказів про звільнення, інших документів, в одержанні яких зацікавлений працівник. На даний час в Україні чинний Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про порядок видачі і засвідчення підприємствами, установами і організаціями копій документів щодо прав громадян» від 4 серпня 1983 року, відповідно до п.1 якого державні і громадські підприємства, установи й організації видають за заявами громадян копії документів, які виходять від цих підприємств, установ і організацій, якщо такі копії необхідні для вирішення питань, що стосуються прав і законних інтересів громадян, які звернулися до них. Стаття 5 Закону України «Про інформацію» гарантує право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. За таких обставин суд вважає, що позивач має право на отримання рішень, прийнятих по установі, щодо підставності нарахування йому заробітної плати у визначеному розмірі. Таким чином, враховуючи, що позивачу на його запит не був наданий наказ по установі, на підставі якого виплачувалася надбака до заробітної плати, позов підлягає до задоволення. У відповідності до правил ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved