Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати його добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року, визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідачів 100 тис. грн. моральної шкоди в солідарному порядку. В обґрунтування позову покликається на те, що він є одиноким інвалідом першої групи (фактично сліпий та безногий), має важке захворювання, чому змушений кілька разів на тиждень проходити процедуру діалізу в м. Дрогобичі, що позбавляє його останніх коштів на існування. Внаслідок винних дій [PERSON] (що неодноразово встановлювалося судами різних інстанцій) він був позбавлений права на житло, яке придбав на абсолютно законних підставах, а віднедавна під загрозу поставлено його право на життя. Купуючи спірну квартиру він не знав, не гадав і не міг уявити, що в нього, добросовісного набувача, інваліда, можуть забрати квартиру, яку він законно придбав за кошти, виручені ним від продажу його попереднього житла, яку відремонтував, вклавши 56 тис. грн., і опинився як без грошей, так і без власності на житло, під загрозою виселення на вулицю. Так, 25 вересня 2007 року між ним, [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. З цього дня він став законним власником даної квартири. [PERSON] став власником квартири на підставі договору дарування від 01.09.2007 р., укладеного між ним та його матір'ю [PERSON] Остання стала власником квартири на підставі договору дарування, укладеного між нею та [PERSON] 15.09.2004 р. 15 червня 2011 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області постановив рішення, яким визнав недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 15.09.04р., укладений між [PERSON] та [PERSON]. Одночасно вирішив повернути у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], витребувавши її з володіння [PERSON]. Згідно даних офіційного Реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиним власником спірної квартири на сьогодні є [PERSON] Судом встановлено, що він, позивач по справі є добросовісний набувач. Про це зазначено в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2013 року (колегія суддів Каблака Ш, Крайник Н.П, Курій Н.М.) у справі №22-ц/783/81 1/13 за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Стрийського міськрайонного суду від 15 червня 2011 року. А тому дана обставина, в силу ч. 2 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Квартиру він придбав за відплатним договором купівлі-продажу. Купівля квартири вчинена за 30 000 доларів CШA. Кошти за договором купівлі -продажу передані покупцю до моменту підписання даного договору. Докази того, що ним за квартиру сплачено саме таку суму, та експертна оцінка вартості вказаної квартири містяться в матеріалах справи №1323/3404/2012. Оскільки, під час розгляду справи про витребування у нього, добросовісного набувача, квартири, яку він придбав за оплатним договором, суд не вирішив питання про відшкодування йому, добросовісному набувачеві, завданої шкоди, він змушений звернутися до суду. Визнаючи договір дарування недійсним, судом встановлено, що [PERSON] повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він не перебував у шлюбі, надав паспорт у якому був відсутній штамп про одруження, стверджував що квартира належить йому на праві особистої власності, про що написав відповідну розписку. За таких обставин вважає, що винним у вчиненні недійсного правочину є саме [PERSON], а тому вимога про відшкодування шкоди на придбання квартири повинна бути заявлена саме до нього. Покликаючись на ч.4 ст.22, ч.2 ст.216 ЦК України вважає, що відшкодування збитків і шкоди шляхом стягнення коштів у даному випадку не є ефективним, справедливим та достатнім способом поновлення його порушених прав, оскільки йдеться не лише про майнові відносини, а й про вкрай поганий стан його здоров'я та його право на житло, що, у існуючому контексті, слід розуміти як право на життя. Внаслідок всіх судових перипетій значно погіршився його стан здоров'я. Кілька разів на тиждень йому доводиться проходити процедуру діалізу в м.Дрогобичі. Періодично виникають гнійні абсцеси, які доводиться розкривати хірургічним шляхом. Вони кепсько гояться і він цей час змушений проводити у лікарні. Якщо, замість готового житла, він отримає натомість лише рішення про стягнення коштів (які невідомо чи ще вдасться стягнути) і його [PERSON] виселить на вулицю, це стане для нього смертним вироком. В нього немає сім'ї, дітей і батьків, з близької родини є лише брат, який намагається надавати допомогу в його ситуації. За таких умов, навіть отримавши певні кошти, він неспроможний за них самостійно відновити порушені права (в тому числі на житло). Неповний перелік його порушених прав, які необхідно захистити: невідшкодована сума, сплачена ним за квартиру [ADDRESS] - 30 тис. доларів (докази в матеріалах справи № 1323/3404/2012), його позбавлено права власності на квартиру, хоча він був добросовісним набувачем - експертна оцінка вартості квартири 136'880 грн. (докази в матеріалах справи № 1323/3404/2012), не відшкодовані кошти, вкладені ним в ремонт даної квартири - 56 тис. грн. (за експертною оцінкою - 44'387 грн., докази в матеріалах справи № 1323/3404/2012), завдана моральна шкода (завдяки судовим процесам, переживанням внаслідок позбавлення права на законно придбану квартиру значне погіршення стану здоров'я), яку він оцінює в сумі 100 тис. грн.; існує реальна загроза позбавлення його конституційного права на житло (ст. 47 Конституції); відповідач вже двічі намагався його виселити, перший раз, після набуття законної сили рішенням про витребування від нього квартири, відповідач намагався виселити його через виконавчу службу, доки з суду не було отримано роз'яснення, що це рішення стосується лише права власності, а не права на проживання чи виселення. Тоді відповідач подав окремий позов про його виселення, 22.05.2014 р. суд відмовив і в цьому позові у справі №456/1336/13-ц. Позбавлення його права на житло (виселення на вулицю) автоматично ставить його у безпорадне становище, коли він не зможе належним чином дбати про своє здоров'я (вчасно проводити діаліз, отримувати підтримуюче лікування), що незабаром потягне за собою смертельні наслідки. Отже це є порушенням його права на життя (ст. 27 Конституції). Таким чином, навіть сума збитків прямо перевищує вартість квартири. Отже визнання за ним права власності на спірну квартиру ще не буде повною компенсацією всіх понесених ним втрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та доповнивши позовні вимоги, в порядку ст.31 ЦПК України (а.с.247), просить додатково суд стягнути на його користь з [PERSON] 41 тисячу доларів США матеріальних збитків та вважає, що якщо суд прийде до висновку про неможливість задоволення його позовних вимог про визнання права власності на квартиру, заподіяну йому шкоду [PERSON] повинен відшкодувати, окрім моральної шкоди, яку він заявляв раніше, і шляхом відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування збільшення розміру позовних вимог покликається на те, що квартиру він придбав за відплатним договором купівлі-продажу, купівля квартири вчинена за 30000 доларів США. Докази того, що за квартиру сплачено саме таку суму та експертна оцінка вартості вказаної квартири містяться в матеріалах справи №1323/3404/2012, згідно експертної оцінки вартість квартири станом на 25.09.2007 р. становила 136'880 грн., що за курсом долара США на той час (5,05 грн. за 1 долар США) дорівнювала 27'105 дол. США. Тобто експертна оцінка приблизно відповідає сплаченій насправді сумі. У придбаній квартирі він зробив ремонт на суму 11 тис. дол. США. Згідно експертної оцінки, вартість проведеного ремонту станом на 01.01.2008 р. становила 44'387 грн., що за таким же курсом дорівнює 8'789,5 дол. США. Просить суд стягнути 41 тисячу доларів США матеріальних збитків та 100 тисяч грн. моральної шкоди, у випадку, якщо суд не знайде підстав для визнання за ним права власності на спірну квартиру. В судовому засіданні позивач, будучи допитаним судом, в порядку ст.57 ЦПК України в якості свідка дав суду показання про те, що на момент придбання квартири йому не було відомо, що така є спірною і на неї можуть претендувати треті особи. Зазначив, що купівлею квартири безпосередньо займався його брат [PERSON], який через посередників [PERSON] та [PERSON] знайшов цю квартиру. При укладенні договору він присутнім не був, в той день він був у лікарні і договір підписав фактично на другий день, кошти в банку з рахунку знімав його брат та передавав [PERSON] - матері продавця [PERSON] Всі судові процеси, які розпочалися у 2007 році і тривають до сьогодні заподіяли значної шкоди його здоров'ю, він фактично опинився без житла і коштів для існування, відповідач [PERSON], який незаконно уклав договір повинен повернути йому кошти за квартиру, ремонт і відшкодувати заподіяну моральну шкоду, оскільки саме з його вини розпочалися всі судові процеси, і саме останній є основним винуватцем всіх подій, що не заперечував в судовому засіданні, коли визнавався недійсним первинний договір. На даний час, після рішення суду, маючи можливість зареєструвати квартиру на себе і дружину, і знаючи, що така визнана спільною сумісною власністю подружжя, він зареєстрував право власності лише на себе, а його дружина вже пропустила всі строки для поділу квартири, як спільної сумісної власності подружжя. Йому відомо, що брат перерахував кошти на рахунок [PERSON] Квартира під час первинного огляду була в жахливому стані, він витратив значні кошти на її ремонт, що підтверджується чеками та проведеною в суді експертизою. Просить позов задоволити та відновити його порушені права. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги та доповнення до них підтримав в повному обсязі та зазначив, що визнаючи договір дарування недійсним, судом у справі №2-129/11 (рішення від 15.06.2011) встановлено, що [PERSON] повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він не перебував у шлюбі, надав паспорт у якому був відсутній штамп про одруження, стверджував що квартира належить йому на праві особистої власності, про що написав відповідну розписку. Більше того, [PERSON] позов визнав, а отже визнав і власну цивільну вину в укладені недійсного правочину. Суд підтвердив вину [PERSON] і позов задоволив. За таких обставин вина [PERSON] є безспірною, а тому саме він і має відшкодовувати всі збитки, завдані іншим особам внаслідок укладення недійсного правочину. Відшкодовувати збитки [PERSON] має і з тих підстав, що квартира [ADDRESS] повернута йому як колишньому власнику, шляхом витребування її із володіння [PERSON], проведена державна реєстрація права власності на дану квартиру за [PERSON] Таким чином, головним вигодонабувачем після визнання недійсності правочину став сам же винуватець його недійсності. Твердження представника третьої особи [PERSON] про те, що вигодонабувачем та співвласником квартири є також і третя особа, безпідставні та юридично неспроможні. [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] 13.06.2002 р. З того часу нею не вчинено жодних дій з метою офіційного встановлення (реєстрації) її прав, як співвласника згаданого житла. Угоди про поділ шлюбного майна колишнє подружжя не укладало. Термін позовної давності про поділ шлюбного майна минув. Минуло 12 років з моменту розлучення. Минуло 10 років відколи [PERSON] довідалася «про порушення її прав власності» (дарунок «її» квартири від [PERSON] [PERSON]). Минуло три з половиною роки після рішення суду, яким спірну квартиру було повернуто у власність [PERSON]. Навіть після ухвали апеляційного суду, яким згадане рішення про повернення квартири [PERSON] залишено в силі, минуло більше 3-х років. Але позову про поділ шлюбного майна так і не заявлено. Згідно даних офіційного Реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиним власником спірної квартири є [PERSON] Згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: «Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації». Оскільки [PERSON] ніколи не ставила питання про офіційне оформлення (реєстрацію) права своєї співвласності на спірну квартиру, право власності на неї, на сьогодні, відсутнє. Тож єдиним власником квартири може вважатися лише [PERSON] Відшкодування збитків і шкоди виключно шляхом стягнення коштів у даному випадку не є ефективним, справедливим та достатнім способом поновлення порушених прав позивача, оскільки йдеться не лише про майнові відносини, а й про вкрай поганий стан його здоров'я та його право на житло, що, у існуючому контексті, слід розуміти як право на життя. Нелогічно, несправедливо та суперечить праву ситуація, коли основний винуватець, внаслідок дій якого [PERSON] позбавлений житла та коштів на його придбання, відібрав собі у власність квартиру (яку сам же добровільно колись відчужив), яку позивач законно придбав, та й іще намагається його з неї виселити, ставлячи під загрозу життя інваліда. Тому найдоцільнішим способом поновлення порушених прав в комплексі, є визнання права власності позивача на спірну квартиру, у якій він наразі проживає, у яку вселився на законних підставах і яка на сьогодні перебуває у власності винуватця порушення прав позивача. Однак, якщо суд прийде до висновку про неможливість задоволення позовних вимог про визнання права власності, просить суд стягнути з [PERSON] 41 тисячу доларів США матеріальних збитків та 100 000 грн. моральної шкоди солідарно з голодянкою Г.І. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами не погодився та суду пояснив, що в 2007 році він звернувся з колишньою дружиною [PERSON] до суду з метою захисту порушеного права власності. На момент звернення до суду їм небуло відомо, що [PERSON] вже відчужила спірне помешкання. Вважає, що шахрайські дії вчинила саме [PERSON], якій було відомо про судові процеси, і яка незважаючи на це подарувала квартиру сину [PERSON], а той відчужив позивачу [PERSON] На його думку саме нотаріус [PERSON] в змові з [PERSON] вчинила шахрайські дії, оскільки не з'ясувала належним чином підстави для укладення договору. Він такий договір уклав під примусом [PERSON], яка погрожувала, що вижене його з будинку. Двоє інших нотаріусів, до яких він звертався перед [PERSON], а саме [PERSON] та [PERSON] відмовляли в посвідченні договору, оскільки не було згоди другого подружжя. Він придбав квартиру за спільно нажиті з [PERSON] кошти, яка в 1997 році змушена була виїхати за кордон на заробітки. Квартира по [ADDRESS] приватизована 03.08.2004 р. на всю сім'ю. З [PERSON] він перебував в шлюбі з 2004 по 2007 рр. Коли укладав договір дарування перебував в стані розпачу, на той час від нього відвернулися діти і не хотіли з ним спілкуватися, [PERSON] вимагала, щоб він подарував їй квартиру, оскільки повернеться її син [PERSON], який не має де жити, і він під примусом уклав вказаний правочин. Сину свою частку по [ADDRESS] він подарував ще коли жив у [PERSON] Визнає, що квартира вибула незаконно, і укладений договір суперечив закону та порушував права його колишньої дружини [PERSON], яка вололіда половиною квартири, як спільною сумісною власністю. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] позов заявлений до неї не визнала, подала на адресу суду заперечення (а.с.25; 125-126; 227-229) та будучи допитаною судом в якості свідка, в порядку ст.57 ЦПК України, надала суду пояснення про те, з літа 2004 року вона почала проживати з [PERSON], останній, подарував їй квартиру [ADDRESS] 14.09.2004 року. Після того 03.05.2007 року вона передарувала дану квартиру сину [PERSON], який проживав за адресою: [ADDRESS]. Після того, 25.09.2007 року гр. [PERSON], продав дане житло гр. [PERSON] Під час проведення договору дарування [PERSON], у приватного нотаріуса [PERSON], власноручно підписав документ - заяву, про те що дана квартира [ADDRESS], була придбана ним одноособово і що ні яких власників, крім нього немає. Нотаріус [PERSON] на усіх судових та кримінальних засіданнях надавала відповідні документи та заяву підписану [PERSON], який приходив до неї на консультацію з приводу дарування квартири. Прийшовши в день укладення договору вони чекали коли перевірять документи на квартиру, чи не значиться вона під заставою, і після того нотаріус посвідчила договір. Тому нести відповідальність має [PERSON], і його дії підпадають не тільки під цивільну правову відповідальність, а і під злочин передбачений ст. 190 КК України (шахрайство), відносно усіх учасників даного цивільного процесу. Під час розгляду всіх справ судді не приймали до уваги що [PERSON] залишив в користь дружини 3-х кімнатну квартиру по [ADDRESS], а собі залишив спірну 1-но кімнатну квартиру, така між ними була домовленість і [PERSON] їй про це розповідав. Під час укладення договору купівлі-продажу між її сином та [PERSON] вона участі не брала і всі показання свідків є неправдивими, кошти вона отримала від свого брата в день укладення договору і такі повернула. Нотаріус [PERSON] відмовляє їй у наданні доказів по справі, хоча при проведенні договору дарування вона проплачувала дану угоду і була учасником цієї угоди, а [PERSON] відмовила їй, бо ці документи є таємницею, а саме документ, де [PERSON], добровільно написав про те, що він одноособово володіє спірною квартирою, так як усі його підписи були доведені експертизою в травні 2012 року. Посилання позивача на те, що ним було сплачено за квартиру 30000 доларів США не відповідають дійсності та не підтверджено жодними доказами, оскільки документи в ОТП Банку про зняття з рахунку коштів, свідчать тільки про те, що ці кошти було знято з рахунку і жодним чином не підтверджують факту оплати цими коштами за квартиру їй чи її сину [PERSON] Квартира була в запущеному стані, там необхідно було робити ремонт, а тому син вирішив її відчужити. При знайомстві з [PERSON], останній повідомляв, що був одружений, при розлученні вони поділили з дружиною спільно нажите майно, а саме квартира по [ADDRESS] залишилася дружині, а квартира по [ADDRESS] - дісталася йому і дружина до 2007 року жодного разу про цю квартиру не згадувала. Вона не змушувала [PERSON] укладати договір дарування, останній сам був ініціатором укладення такого. Після укладення шлюбу, вона зареєструвала [PERSON] в своєму будинку, оскільки колишня дружина його виписала. На даний час їй невідомо, де є її син, він постійно їздить по заробітках. В нотаріуса [PERSON] в її присутності стверджував, що одружений не був. Вважає винним у всьому [PERSON] і що саме останній повинен нести відповідальність та відшкодувати шкоду. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з неї моральної шкоди. Третя особа [PERSON] з позовними вимогами не погодився та зазначив, що батьки розлучилися в 2002 році, вони з батьком постійно спілкувалися, в 2007 році батько повідомив йому, що квартиру подарував [PERSON], мати на той час вже давно працювала за кордоном. Спірна квартира придбана батьками в 2007 році за спільні кошти. Їх в батьків троє дітей. Після того, як [PERSON] вигнала батька з дому, він спочатку проживав в гуртожитку, а потім в орендованій квартирі. Вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] з позовними вимогами не погодився та зазначив, що [PERSON], перебуваючи в шлюбі з [PERSON], 26.02.1997р. ними за спільні сімейні кошти була придбана однокімнатна квартира по [ADDRESS]. Покупцем в договорі купівлі-продажу було зазначено лише [PERSON], однак, в силу вимог ст. 22 КпШС України в [PERSON] з [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на дану квартиру. Після розірвання шлюбу з [PERSON], 13.06.2002р., в [PERSON] з ним не виникало спорів з приводу спільного майна подружжя, оскільки вона перебувала на заробітках за кордоном. В 2007 році [PERSON] дізналась, що [PERSON] 15.06.2004р. уклав договір дарування спірної квартири з [PERSON] і через свого представника звернулась до суду з позовом про визнання недійсним даного договору та зобов'язання повернути квартиру в спільну сумісну власність. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. її позов задоволено. Дане рішення неодноразово переглядалось судами всіх інстанцій і набрало законної сили 14.03.2013р., з моменту розгляду справи в апеляційному суді Львівської області. Як встановив апеляційний суд Львівської області по згаданій справі, про що зазначив в ухвалах від 20.11.2011р. і 14.03.2013р., посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент звернення [PERSON] до суду сплила позовна давність, не може братись до уваги, оскільки договір дарування квартири укладено 15.09.2004р., а з позовом вона звернулась 04.09.2007 року, тобто в межах строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. Відтак, посилаючись на пропуск позовної давності відповідачем, позивач не може стверджувати про втрату права відповідачем і відповідно набуття права позивачем, оскільки позовна давність слугує лише підставою для відмови в задоволенні позову. Під час розгляду справи, за наслідками якої ухвалено згадане вище рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р., суд першої інстанції встановив, що за час перебування в шлюбі [PERSON] і [PERSON] придбали спірну квартиру по [ADDRESS], яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.02.1997р. було оформлено на ім'я [PERSON], тому суд повернув квартиру йому. Право спільної сумісної власності на квартиру підтвердив і апеляційний суд Львівської області, який в ухвалі від 20.12.2011р. зазначив, що оскільки договір дарування квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, укладений без згоди [PERSON] як співвласника, суд першої інстанції у відповідності до закону ухвалив рішення про визнання договору дарування недійсним. Це ж повторно підтвердив апеляційний суд в ухвалі від 14.03.2013р. Відтак встановленою судом обставиною є придбання спірної квартири по [ADDRESS] в шлюбі з [PERSON] Відтак вірним є висновок судів, що дана квартира є [PERSON] і [PERSON] спільною сумісною власністю. Тому не витримують критики твердження [PERSON], що право власності на спірну квартиру в [PERSON] на сьогодні відсутнє і єдиним власником квартири може вважатися [PERSON], оскільки право власності зареєстровано на ім'я [PERSON] і вона ніколи не ставила вимогу про офіційну реєстрацію права власності. Єдиним можливим способом захисту права власності [PERSON] на момент розгляду справи, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», було витребування квартири в останнього власника [PERSON] Вважає, що єдино можливий спосіб захисту прав і інтересів покупця в разі відсудження в нього придбаного товару визначено ст. 661 ЦК України. Згідно з її умовами - це стягнення збитків лише з продавця. Інших способів, в тому числі альтернативних, законодавство не передбачає. Законодавство не передбачає в такому випадку і визнання права власності на річ покупця, в разі відсудження в нього даної речі. Відтак, [PERSON] для захисту свого права має звернутися з позовом до [PERSON], з ким і уклав договір купівлі-продажу від 25.09.2007р. Неможливість стягнення коштів у зв'язку з відсутністю майна в особи і у зв'язку з цим визнання права власності на річ, що передбачено ст. 16 ЦК України може вирішуватись на стадії виконання рішення, а не є підставою для заявления такої позовної вимоги. Відтак не витримують критики твердження [PERSON], що витребувати кошти за безвідплатним договором не видається можливим, оскільки способом захисту його інтересів є стягнення коштів з продавця за укладеним договором купівлі-продажу квартири від 25.09.2007р. Також безпідставним є твердження [PERSON], що він має право вимагати поновлення своїх прав у кілька способів. Підставою набуття права власності на спірну квартиру, на думку позивача, є договір купівлі-продажу квартири, який він уклав 25.09.2007р. з [PERSON] Проте, даний договір на сьогодні не є підставою для існування права власності в нього, оскільки на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. в нього витребувано спірну квартиру, що своєю чергою припинило право власності на неї, набуте позивачем за вказаним договором. Після ухвалення даного рішення [PERSON] як один з співвласників зареєстрував в установленому порядку право власності після реєстрації права власності на ім'я [PERSON] Відтак в [PERSON] не може вже виникнути чи існувати право власності як добросовісного набувача на квартиру, яку в нього вже було витребувано. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З даної норми випливає, що заявляти позов про визнання права власності може лише власник, яким [PERSON] на сьогодні не є. Відтак безпідставними є твердження [PERSON], що захист його прав як добросовісного набувача можна здійснити у спосіб визнання його права власності на квартиру. Прокурор Івасівка О.З. підтримала позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди та зазначила, що прокуратурою в інтересах [PERSON] було подано позов про відшкодування шкоди, де відповідачами зазначено [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак в процесі судового розгляду, не знайшовши належного способу захисту порушеного права, ними було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що місце проживання і перебування [PERSON] невідоме, в нього відсутнє майно, як і відсутнє майно в [PERSON], який є пенсіонером. Вважає, що цивільно-правова вина [PERSON] доведена в повному обсязі, саме винними діями останнього заподіяно матеріальну та моральну шкоду позивачу по справі, яка повинна бути відшкодована винуватцем, який, укладаючи договір дарування повідомив неправдиву інформацію нотаріусу та уклав договір, порушуючи закон. Вважає, що в судовому засіданні доведено, що позивач сплатив за квартиру 30000 доларів США, та згідно експертної оцінки витратив 44328,00 грн. на ремонті роботи. Окрім цього, вважає, що підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку заподіяна позивачу моральна шкода. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того з п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд при вирішенні позовних вимог [PERSON] про визнання особи добросовісним набувачем за договором, визнання права власності на квартиру та відшкодування матеріальної та моральної шкоди керується положеннями Цивільного кодексу України, оскільки правовідносини мі сторонами виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності. Як на підставу для звернення до суду з позовними вимогами про визнання особи добросовісним набувачем за договором, визнання права власності на квартиру та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач [PERSON] покликається на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року, згідно якого визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 15.09.04р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованим в реєстрі за №1874, повернуто у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], витребувавши її із володіння [PERSON]. За змістом ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року (справа №2-129/11) встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] зареєстрували шлюб 15 липня 1972 року у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №222 /Т.1 а.с.42/. За договором купівлі-продажу від 06.02.1997 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], і посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] /Т.2 а.с.103-104/. На підставі цього договору [PERSON] Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення про його право власності на квартиру [ADDRESS] /Т.2 а.с.110/ Як безспірно встановлено в ході розгляду справи, за час перебування у шлюбі сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], які постійно працювали та отримували відповідну платню, придбали майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру [ADDRESS]. 13.06.2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану м. Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис №109 /Т.1 а.с.44/. За договором дарування, укладеного 15.09.2004 року між [PERSON] та [PERSON], і посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] /Т.2 а.с.101-102/. На підставі цього договору [PERSON] комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонним бюро технічної інвентаризації» було видано реєстраційне посвідчення про її право власності на квартиру [ADDRESS] /Т.1 а.с.31/. Як вбачається з матеріалів справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану м. Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції 05 жовтня 2004 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №312 /Т.1 а.с. 184/. Суд, перевіривши доводи сторін та проаналізувавши зібрані у справі докази, прийшов до висновку, що договір дарування від 15.09.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], і посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], /Т.2 а.с.101-102/, згідно якого [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] є недійсним, оскільки укладений без згоди [PERSON], в той час як квартира придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується договору дарування, укладеного 03.05.2007 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., згідно якого [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] /Т.1 а.с.48/, та договору купівлі-продажу, укладеного 25.09.2007 р. укладеного [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], згідно якого [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] /Т.1 а.с.75/, то суд за правилами ст. 388 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. суд вважає, що визнаючи недійсним договір дарування, укладений 15.09.2004 року, між [PERSON] та [PERSON], і посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], /Т.2 а.с.101-102/, згідно якого [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS], вказані договори втрачають законну силу, що також тягне і недійсність вказаного договору дарування від 03.05.2007 р., і договору купівлі-продажу від 25.09.2007 р. спірного майна і в кінцевому підсумку це призводить до повернення майна його колишньому власнику. Дані факти та встановлені судовим рішенням обставини в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують перевірки та доказування в даному судовому процесі. Позивач [PERSON], в якого згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року витребувано на підставі ст.388 ЦК України як в добросовісного набувача квартиру [ADDRESS], звертаючись до суду, на підставі ст.16 ЦК України просить суд поновити його права наступним шляхом: шляхом стягнення коштів (відшкодування збитків), які дозволять придбати квартиру аналогічної якості та характеристики (п.8 ч.2 ст.16 ЦК); шляхом примусового виконання обов'язку в натурі: зобов'язати відповідача придбати аналогічну за характеристиками квартиру (п.5 ч.2 ст.16 ЦК); шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто повернення йому у власність квартири, в якій він проживає (п.4 ч.2 ст.16 ЦК); шляхом визнання його права власності на квартиру (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Вирішуючи позов, суд,

Outcome: approved