Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування своїх вимог якого зазначив, що 29 грудня 2020 року між ним і відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого він передав останньому в борг грошові кошти в сумі 368 920 гривень 00 копійок. Зазначив, що в день передачі позики письмовий документ про це не складався. На наступний день, 30 грудня 2020 року відповідач склав розписку в якій підтвердив наявність заборгованості у вказаній сумі позики та зобов`язався повернути грошові кошти до 17 січня 2021 року. Оскільки вказану суму грошових коштів відповідачем не повернуто, позивач просить стягнути з останнього суму боргу, 3 % річних, інфляційні збитки та відсотки за користування чужими грошовими коштами. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач надав відзив на позов у якому не визнав позовних вимог і просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що він не отримував від позивача в борг зазначеної суми грошових коштів. Також, зазначив, що він працював в ТОВ «Атлант Буд Дім», керівником Київської філії якого є позивач; пояснив, що вказана розписка була написана ним саме у зв`язку із виконанням своїх трудових обов`язків на підтвердження дебіторської заборгованості, а не на засвідчення факту отримання позики, якої не існує. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на розписку відповідача від 30 грудня 2020 року. За змістом вказаної розписки відповідача від 30 грудня 2020 року: « [PERSON] …… підтвердив дебіторську заборгованість в сумі 368 920 гривень зобов`язався повернути [PERSON] до 17.01.2021 року. У випадку порушення строку повернення отриманої суми грошей питання про їх повернення буде розглядатися по домовленості сторін а у випадку виникнення спору в судовому порядку …» (а.с. 66). Тобто, відповідач у даній розписці відобразив такі факти: -підтвердив дебіторську заборгованість в сумі 368 920 гривень 00 копійок; -зобов`язався повернути позивачу до 17.01.2021 року. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаної розписки від 30 грудня 2020 року, з урахуванням положень наведених статей матеріального права, змісту повідомлених у відзиві обставин та наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що позики грошових коштів між сторонами не було, а тому, у відповідача не виникло зобов`язання повернути позивачу таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки договір позики між сторонами, відповідно до статті 1046 ЦК України - не укладався. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, позивачем під час розгляду справи не доведено факту отримання відповідачем зазначеної суми грошових коштів саме в борг із зобов`язанням їх повернення. Зокрема, суд звертає увагу на той факт, що за змістом розписки відсутня констатація факту отримання відповідачем від позивача у борг грошових коштів в зазначеній сумі. Насамперед, викладене у вказаній розписці підтвердження відповідачем дебіторської заборгованості в сумі 368 920 гривень 00 копійок, не свідчить про факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у вказаній сумі. Одночасно, у зв`язку із таким формулюванням: «підтверджую дебіторську заборгованість в сумі 368 920 гривень 00 копійок зобов`язуюсь повернути [PERSON] до 17.01.2021 року» виникають запитання: - чию саме дебіторську заборгованість? - заборгованість перед ким? - що саме зобов`язався повернути відповідач позивачу до 17.01.2021 року? Натомість розписка відповідача від 30 грудня 2020 року не містить відповіді на ці питання і не конкретизує відповідних обставин. Як наслідок, враховуючи синтаксис і пунктуацію написання розписки відповідача від 30 грудня 2020 року є незрозумілим: - чию саме дебіторську заборгованість підтвердив відповідач? - заборгованість перед ким підтвердив відповідач? - що саме зобов`язався повернути відповідач позивачу до 17.01.2021 року? При цьому, вирішуючи питання про обґрунтованість позову та існування підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з правових висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, згідно із якими розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, надалі за змістом розписки відповідач вказує, що «у випадку порушення строку повернення отриманої суми грошей ….». Однак, в даній розписці не зазначено: хто, коли, від кого і яку суму грошових коштів тримав?!! Проте, боргова розписка має містити чітко, конкретно, беззастережно і зрозуміло викладену обставину про ОТРИМАННЯ грошових коштів в борг, яку слід сприймати і оцінювати фактично і безумовно без жодних варіацій та будь-яких трактувань і застережень. Таким чином, у відповідача немає обов`язку, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, повертати позивачу, як позикодавцеві позику, а саме: грошові кошти у такій самій сумі, оскільки вони не були передані йому в борг. Отже, надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписка відповідача від 30 грудня 2020 року не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, оскільки не містить чіткого, конкретного та безумовного факту отримання позичальником в борг вказаної суми грошових коштів. При цьому, суд не враховує виниклих між сторонами правовідносин щодо дійсних обставин, причин і умов у зв`язку з якими відповідач виконав розписку від 30 грудня 2020 року, оскільки вони не регулюються нормами § 1 «Позика» глави 71 підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу Країни. Оскільки, під час розгляду справи судом не встановлено існування позики між сторонами, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за доданою до заяви розпискою від 30 грудня 2020 року - відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed