Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 8 473 грн. 22 коп., 3% річних в розмірі 138 грн. 64 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 485 грн. 24 коп., посилаючись на те, що він працював в Публічному акціонерному товаристві «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» на посаді вантажника відділу матеріально-технічного забезпечення. 10 жовтня 2017 року він був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Проте, під час звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок та не виплатив йому заробітну плату. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також позивачем була надана уточнена позовна заява, відповідно до якої, останній просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 12 563 грн. 74 коп., 3% річних в розмірі 224 грн. 10 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 716 грн. 30 коп. Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі, однак при винесенні рішення просить врахувати положення податкового законодавства щодо вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, зазначивши в резолютивній частині рішення про утримання та відрахування сум податків та зборів від стягненої суми. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з копії трудової книжки позивач дійсно працював в Публічному акціонерному товаристві «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» до 10 жовтня 2017 року /а.с.9,10/. Згідно довідки № 198, виданої 17 жовтня 2017 року Публічним акціонерним товариством «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] складає 23 106 грн. 52 коп. /а.с.12/. Судовим наказом, виданим 26 жовтня 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 106 грн. 52 коп. /а.с.13/. На теперішній час заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена не була. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником удень звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Даний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України у справі №6-144цс13 від 29 січня 2014 року. З урахуванням п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденна заробітна плата позивача складає 146 грн. 09 коп. Розрахунок вказаної суми також підтверджується довідкою по середньоденну заробітну плату, виданою 23 жовтня 2017 року Публічним акціонерним товариством «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» /а.с.11/. З огляду на те, що з моменту звільнення - 10 жовтня 2016 року по теперішній час позивачу виплачена не була, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати склав 12 563 грн. 74 коп. Згідно роз'яснень абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд обчислює суму, що підлягає стягненню без урахування податків та обов'язкових платежів, оскільки справляння податків і сплата обов'язкових платежів є відповідним обов'язком робітника і роботодавця. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 12 563 грн. 74 коп. без урахування податків та обов'язкових платежів. Вирішуючи питання щодо позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та індексу інфляції суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1,2,5,6 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлює, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Разом з тим, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та індексу інфляції. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 12 563 грн. 74 коп. без урахування податків та обов'язкових платежів. В іншій частині позову суд вважає необхідним відмовити. Крім того, з урахуванням ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial