Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на будинок. На обґрунтування вимог в позовній заяві зазначив, що з 1986 року позивач разом з сім'єю проживає в [ADDRESS], власником якого було МКСП «Зоря Інгулу». Позивачкою було сплачено МКСП «Зоря Інгулу» вартість будинку, та 17.08.1993 року рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів № 147 було затверджено акти передачі житлових будинків МКСП «Зоря Інгулу» у власність громадянам, які прибули в м. Баштанка по переселенню та зобов'язано Баштанське БТІ зареєструвати право власності громадян на будинки. У жовтні 2015 року вона звернулася до реєстраційної служби з питання реєстрації права власності на вказаний будинок, але їй було відмовлено, оскільки довідка-характеристика на будинок з відміткою про реєстрацію у Баштанському БТІ в 1993 році не є належним правовстановлюючим документом. При її зверненні до ТДВ «Зоря Інгулу», яке є правонаступником МКСП «Зоря Інгулу», з пропозицією укласти нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу будинку вона отримала відмову. Позивач вважає, що має право звернутись до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі - продажу будинку. Будинок було нею куплено у 1993 році до набрання чинності Цивільним кодексом України. Статтею 227 ЦК УРСР, (який діяв на той час), було визначено обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу житлового будинку. Наслідки недодержання вимоги щодо нотаріальної форми угоди було врегульовано ст.47 Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до ч.2 вказаної статті якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У даному випадку умови угоди сторонами було повністю виконано. Позивачем було сплачено продавцеві вартість будинку, а продавцем було передано куплений будинок. Враховуючи викладене, позивач просить договір купівлі - продажу житлового будинку визнати дійсним та визнати за нею право власності на вищевказаний будинок. Позивач в судове засідання не з'явилася, до суду надійшла заява про слухання справи в її відсутність, позовну заяву підтримала повністю та просила її задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, надавши заяву про слухання справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову не заперечують. Дослідивши матеріали заяви, та письмові докази по справі (звіт про визначення оціночної вартості№ 78-16 від 17.08.2016 року; довідку ТДВ «Зоря Інгулу» № 210/1-10 від 16.09.2015 року, згідно якої [PERSON], яка проживає [ADDRESS], дійсно сплатила ссуду за переселенський будинок ТДВ «Зоря Інгулу» в розмірі 2300 грн.; довідку ТДВ «Зоря Інгулу» № 211/1-10 від 16.09.2015 року, відповідно до якої МКСП «Зоря Інгулу» реорганізовано в ЗАСТ «Зоря Інгулу», яке в свою чергу було реорганізоване в ТДВ «Зоря Інгулу»; довідку-характеристику КП «Баштанське РБТІ» від 22.08.2016 року № 196, з якої вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON]; світлокопію рішення виконкому Баштанської міської ради народних депутатів № 147 від 17.08.1993 року, яким було затверджено акт передачі житлового будинку, по [ADDRESS], МКСП «Зоря Інгулу» у власність [PERSON], яка прибула в дану місцевість по переселенню; світлокопію акту передачі від 1989 року; світлокопію технічного паспорту на житловий будинок, згідно якого будинок по [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON]; світлокопію рішення державного реєстратора від 07.10.2015 року), суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що у 1989 році позивач на підставі переселенського квитка [NUMBER] отримав у МКСП «Зоря Інгулу» (правонаступником якого є ТДВ «Зоря Інгулу») будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який був власністю колгоспу. За наслідками передачі переселенцю даного будинку був складений відповідний акт. Позивач сплатив вартість вказаного будинок, в зв'язку з чим 17.08.1993 року рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів №147 за клопотанням МКСП «Зоря Інгулу» було затверджено акт передачі позивачу як переселенцю даного житлового будинку у власність та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за позивачем даний житловий будинок. Проте, протягом тривалого часу позивач не звертався з питань реєстрації його права власності на даний будинок, а при його зверненні з даних питань в 2015 році - позивачу було вказано, що втратили чинність нормативні акти, які передбачали можливість реєстрації права власності на підставі вказаних вище документів. Позивач, пред'явивши вимогу про визнання дійсним договору, вважає, що між сторонами в 1989 році був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку без дотримання вимог про його нотаріальне посвідчення. Проте суд не може погодитись з позицією позивача щодо цього. Надані позивачем докази свідчать, що будинок був отриманий ним в 1989 році не на підставі угоди купівлі-продажу, а на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком. На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже, і придбання житла на підставі договору купівлі-продажу та отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійними підставами набуття права власності на житло, тому суд не вбачає підстав для висновку про укладення між сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку, а вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенця на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей тодішнього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. При цьому, саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність, при цьому, втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача та визнання ним відповідних фактів щодо передачі будинку позивачу і з врахуванням принципу справедливості вказують на необхідність часткового задоволення позову - визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, які були зведені на час придбання будинку, на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей тодішнього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. В задоволенні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку слід відмовити через необґрунтованість даної вимоги та через встановлення інших правових підстав набуття позивачем права власності на вказаний житловий будинок. На підставі ст.ст. 328, 392 ЦК України, та

Outcome: partial