Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до Одеського державного університету внутрішніх справ, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ректора Одеського державного університету внутрішніх справ Користіна О.Є. та просить скасувати наказ Одеського державного університету внутрішніх справ №55 о/с від 08 травня 2014 року в частині звільнення його з посади директора навчально-наукового інституту права Одеського державного університету внутрішніх справ; поновити його на роботі на посаді директора навчально-наукового інституту права Одеського державного університету внутрішніх справ; а також стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08 травня 2014 року по 02 лютого 2015 року. [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що з 12 травня 2010 року він працював в Одеському державному університеті внутрішніх справ на посаді директора навчально-наукового інституту права, і за сумісництвом на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції цього ж навчального закладу. 08 травня 2014 року його звільнили з посади директора навчально-наукового інституту права у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, та з 0, 5 ставки посади професора кафедри оперативно-розшукової діяльності за сумісництвом факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Позивач вважає звільнення з посади директора незаконним, оскільки його не було попереджено за два місяці про розірвання договору, та не було запропоновано іншу роботу у цьому ж навчальному закладі. Крім того, відповідач не ознайомив його зі зміною штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. [PERSON] також в позовній заяві вказує, що станом на день звернення до суду йому не було видано трудової книжки та не було проведено остаточних розрахунків по заробітній платі, вихідній допомозі, компенсації за невикористані відпустки тощо. Представник [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, а також вказала, що 04 червня 2014 року з позивачем був проведений розрахунок на виплату заробітної плати за травень місяць 2014 року, а 22 травня 2014 року - за невикористані відпуски в загальному розмірі 35 313, 43 грн. Представник відповідача Одеського державного університету внутрішніх справ та третьої особи - ректора Одеського державного університету внутрішніх справ Користіна О.Є. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував проти їх задоволення та зазначив, що відповідач був звільнений відповідно до наказу МВС України «Про організаційно-штатні зміни у вищих навчальних закладах МВС» від 07 травня 2014 року №439, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 08 травня 2014 року під час зборів особового складу університету було доведено до відома вищевказаний наказ та оголошено про те, що всі посади навчально-наукового інституту права скорочені, де посада директора інституту не була виключенням. У даних зборах приймав участь також позивач, однак він відмовився ознайомлюватись з вищевказаним наказом. Представник відповідача визнав, що позивач не був завчасно повідомлений про вищевказане скорочення штату. Також зазначив, що з [PERSON] не був вчасно проведений відповідний розрахунок по заробітній платі у зв'язку з тим, що він після звільнення не з'являвся до університету. Тому, вважає вимоги позивача щодо незаконного звільнення безпідставними. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши доводи сторін та їх представників, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 66 о/с від 12 травня 2010 року [PERSON] був прийнятий на роботу в Одеський державний університет внутрішніх справ на посаду директора навчально-наукового інституту фінансово-економічної безпеки і права, що підтверджується також копією трудової книжки позивача (а. с. 32). Згідно наказу №95 о/с від 01 липня 2013 року позивач був призначений на посаду директора навчально-наукового інституту права Одеського державного університету внутрішніх справ за трудовою угодою. В цей же день, між позивачем та університетом був укладений безстроковий трудовий договір (а. с. 47). Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути безстроковим, тобто таким, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). За умовами п. 5. 2 трудового договору цей договір припиняється з ініціативи університету у випадках, передбачених законодавством (ст. 40, 41 КЗпП України). Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Також судом встановлено, що відповідно до наказу МВС України «Про організаційно-штатні зміни у вищих навчальних закладах МВС» від 07 травня 2014 року №439 з метою вдосконалення діяльності вищих навчальних закладів МВС для оптимізації їх структури було затверджено перелік змін у штатному розписі МВС, в якому всі посади навчально-наукового інституту права були скорочені (а. с. 36-42). В цей перелік посад також входила посада директора навчально-наукового інституту права, яку на той час займав [PERSON] 08 травня 2014 року під час зборів особового складу університету було усно доведено до відома позивача вищевказаний наказ та оголошено про те, що всі посади навчально-наукового інституту права скорочені, в тому числі, і посада директора інституту (а. с. 43). Наказом № 55 о/с від 08 травня 2014 року [PERSON] був звільнений з посади директора навчально-наукового інституту права на підставі вищевказаного наказу МВС України, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також з 0, 5 ставки посади професора кафедри оперативно-розшукової діяльності за сумісництвом факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а. с. 35). В п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У судовому засіданні доведено, що [PERSON] не було своєчасно, а саме не пізніше ніж за два місяці, попереджено про наступне вивільнення працівників, що суперечить вимогам ст. 49-2 КЗпП України. Також згідно ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Однак, в порушення вищевказаних норм права, відповідач на наступний день після постановлення наказу МВС України «Про організаційно-штатні зміни у вищих навчальних закладах МВС» від 07 травня 2014 року №439, звільнив [PERSON] з займаної посади, що спростовує доводи представника університету про дотримання вимог чинного законодавства при такому звільненні. Таким чином, суд дійшов висновку, що керівництвом Одеського державного університету внутрішніх справ при звільненні позивача були порушені норми чинного законодавства, котрі полягають в тому, що його не було своєчасно попереджено про наступне вивільнення працівників, не було запропоновано іншої роботи або посади в університеті, а також не було враховано переважне право позивача залишитись на займаній посаді, що дає привід суду зробити висновок про порушення ст. 49-2 КЗпП України. Тому, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо скасування наказу Одеського державного університету внутрішніх справ №55 о/с від 08 травня 2014 року в частині звільнення [PERSON] з посади директора навчально-наукового інституту права Одеського державного університету внутрішніх справ та поновлення його на вищевказаній посаді. Вимоги щодо скасування наказу в частині звільнення з посади професора кафедри оперативно-розшукової діяльності за сумісництвом факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції, позивачем не заявлялись, тому судом не розглядались. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивачем також не було отримано своєчасно трудову книжку, що є порушенням ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Згідно платіжної відомості від 04 червня 2014 року з [PERSON] був проведений розрахунок на виплату заробітної плати за травень місяць 2014 року в розмірі 35 313, 43 грн., а 22 травня 2014 року - за невикористані відпуски, що також підтвердили у судовому засіданні представники позивача (а. с. 104). Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки Одеського державного університету внутрішніх справ №2 від 26 січня 2015 року середньоденна заробітна плата [PERSON] на посаді директора навчально-наукового інституту права складає 565, 46 грн. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Таким чином, за період з 08 травня 2014 року по 02 лютого 2015 року вимушений прогул [PERSON] складає 186 днів. Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за вказаний період в сумі 105 175, 56 грн. (186 х 565, 46 грн. = 105 175, 56 грн.). Питання про допущення негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в порядку ст. 367 ЦПК України позивачем не заявлялось, тому судом не розглядалось. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача підлягає до стягнення в дохід держави сума судового збору у розмірі 1 051, 75 грн. Таким чином, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовник вимог [PERSON]

Outcome: approved