Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він тривалий час працював на підприємствах відповідача. Під час роботи на підприємстві в підземних, шкідливих умовах він захворів на професійні захворювання. За висновком МСЕК від 17 січня 1996 року позивачеві було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 %. Внаслідок втрати професійної працездатності він вважає, що у нього наявна моральна шкода, оскільки: він втратив професійну працездатність, не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначається на його душевному та фізичному стані. Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 14500 грн. без урахування податку з доходів фізичних осіб. Пізніше позивач збільшив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 32000 грн. без урахування податку з доходів фізичних осіб. Позивач в судове засідання не зявився, але надав до суду письмову заяву, згідно якої збільшені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але надав суду письмову заяву в якій зазначив, що втрата позивачем професійної працездатності у розмірі 40 % настала за час роботи позивача в шахтобудівельному управлінні №2 ДХК Дніпрошахтобуд, який був окремою юридичною особою та не мав і не має відношення до ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля, а тому ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля не є належним відповідачем по справі, та просить розглянути справу без його участі. У звязку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року по справі № 210/4085/16-ц. \~Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України», у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. \~\~\~\~\~\~ Рішенням Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008, Конституційний Суд України зазначає, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону N 717-V (717-16) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV (1105-14). Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України (322-08) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. \~Відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними\~Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року\~Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди\~\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3\~ст. 23 ЦК України\~передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань,\~\~погіршення\~\~здібностей\~\~потерпілого\~\~або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При\~\~визначенні\~\~розміру\~\~відшкодування\~\~враховуються\~\~вимоги розумності і справедливості. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004\~року встановлено, що\~громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж\~рішення ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-207цс14 та у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15. В судовому засіданні встановлено, що з 14 лютого 1983 року по 03 січня 1989 року позивач з 14 лютого 1983 року по 03 січня 1989 року працював на роботах з повним робочим днем в шахті в структурних підрозділах ВО «Павлоградвугілля», правонаступником яких є ПрАТ «ДТЕК; з 04 січня 1989 року по 14 вересня 2001 року позивач знаходився у трудових відносинах з Шахтобудівельним управлінням №2 комбінату «Дніпрошахтобуд», де працював за різним фахом, переважно на поверхі що підтверджується копією трудової книжки. За час роботи на підприємствах в підземних, шкідливих умовах він захворів на професійні захворювання: пильовий бронхіт І ст., емфізема легень І ст., ДН 1, 2 ст., двосторонній кохлеарний неврит, туговухість 2 ст., згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 22 грудня 1995 року. Згідно зазначеного акту професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого. Причина професійного захворювання: пил, шум. Відповідно до довідки Криворізького інституту гігієни праці та профзахворювань від 20 грудня 1999 року № 4243, професійні захворювання [PERSON] повязані з роботою: в Управлінні по монтажу і демонтажу гірничого обладнання ВО «Павлоградвугілля» на посаді заступника начальника дільниці та гірничим майстром протягом 1983 - 1987 років; на шахті «Самарська» - гірничим майстром і механіком протягом 1987-1989 років; ДШС, ШСУ-2 головним енергетиком протягом 1989-1995 років. За висновком МСЕК від 17 січня 1996 року позивачеві було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 % - безстроково, що підтверджується копією довідки МСЕК. Суд вважає, що внаслідок втрати професійної працездатності у позивача наявна моральна шкода, оскільки: він частково втратив професійну працездатність; змушений регулярно проходити стаціонарні лікування; відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства; та інші обставини. Вказані обставини, які наявні у позивача, обумовлюють необхідність пристосовуватися та організувати своє повсякденне життя по-новому й свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, вину підприємств в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін в житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини по справі, ступінь втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням\~40 відсотків, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили.\~\~ Суд також враховує, що згідно довідки Криворізького інституту гігієни праці та профзахворювань від 20 грудня 1999 року № 4243, професійні захворювання [PERSON] повязані з роботою у тому числі і на шахті «Самарська» гірничим майстром і механіком з 13.04.1987 року по 03.01.1989 року, а тому доводи представника відповідача стосовно того, що втрата позивачем професійної працездатності у розмірі 40 % настала за час роботи позивача в шахтобудівельному управлінні №2 ДХК Дніпрошахтобуд, який був окремою юридичною особою та не мав і не має відношення до ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля, а тому ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля не є належним відповідачем по справі, суд не бере до уваги. З урахуванням зазначеного та враховуючи ту обставину, що страховий випадок з позивачем настав 17 січня 1996 року, коли йому МСЕК було встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, суд вважає за необхідне позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві 4000 грн. При визначенні розміру моральної шкоди, судом враховуються розяснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме: розмір моральної шкоди суд визначив в межах заявлених вимог, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стану здоров'я потерпілого, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин справи. З урахуванням ст. 88 ЦПК України, ст.ст. 4,5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial