Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що кошти на придбання даної квартири йому подарувала рідна сестра, тому спірна квартира є виключного його власністю і не належить до спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні представник позивача адвокат Семенок В.І. позов підтримав та пояснив, що з 1995 року по 2012 рік [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час шлюбу 11.01.1997 року позивачем на своє ім'я придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Не зважаючи на те, що квартира придбана під час шлюбу вона є приватною власністю позивача, так як придбана за кошти які йому подарувала сестра [PERSON]. Договір дарування грошей було нотаріально оформлено в день придбання спірної квартири - 11.01.1997 року, і саме цими грошима і в такій же сумі позивач розрахувався з продавцем квартири. Сестра позивача з 1987 року працює в «Українському Дунайському пароплавстві», має гарні заробітки так як ходить в закордонні рейси, тому вона мала такі гроші, які з врахуванням курсу валют станом на 1997 рік становили близько 3 тис доларів США. Особисто він та його дружина таких грошей не мали. Представник відповідача адвокат Васюк Д.Г. в судовому засіданні вимоги позову заперечив просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та пояснив, що спірна квартира була придбана сторонами в шлюбі, за спільні кошти тому є спільною сумісною власністю подружжя. Договір купівлі-продажу було укладено через два роки після реєстрації шлюбу і квартиру було придбана не за 5500 гривень, а за 4500 доларів США. Після придбання квартири вони вкладали також спільні кошти в її ремонт. У 2008 році вони переїхали в квартиру матері позивача, яка була двохкімнатною і їх більше влаштовувала. Під час розлучення питання розподілу спільного майна позивач не ставив, отже був згоден що дана квартира є їх спільним подружнім майном та обіцяв залишити її сину. В задоволенні позову просив відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила що проживала по сусідству із сторонами, в одному будинку і відповідачка є хрещеною її дитини. Відповідачка розповідала їй що квартиру придбали вони за спільні гроші, де вони їх взяли їй невідомо, так як вони спілкуються з 1999 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є батьком відповідачки. Після одруження сторони жили разом з ними, а через два роки вони придбали однокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Квартира коштувала 4500 доларів, де вони взяли гроші йому невідомо, але їх бюджет був спільний. Позивач займався перепродажем автомобілів, а дочка працювала пекарем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила що знає відповідачку з 1992 року, вони разом навчались, а потім працювали швачками. Після одруження сторони мали спільний бюджет, відповідачка багато в чому собі відмовляла, пояснюючи що збирають гроші на квартиру. Заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1995 року по 2012 рік. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30.07.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с 7). Посвідченим завідуючою Ніжинською міською державною нотаріальною конторою Бусел Н.М. 11.01.1997 року договором дарування грошей, укладеним між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) підтверджується, що позивач прийняв у дар 5500 гривень. Згідно п.1 договору - гроші подаровані для купівлі квартири (а.с 6). В цей же день, тобто 11.01.1997 року завідуючою Ніжинською міською державною нотаріальною конторою Бусел Н.М. посвідчено договір купівлі-продажу. З договору вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 5500 гривень (а.с 5). Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який був чинним на час укладення договорів дарування та купівлі-продажу) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 21.12.2007 року скеровує суди на те, що до спільної сумісної власності не належить майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Суд не може погодитись з позицією відповідача щодо придбання квартири за спільні сумісні кошти, оскільки такий висновок не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Так жоден з допитаних на стороні відповідача свідків не пояснив правову природу походження суми коштів на придбання квартири. Посилання представника відповідача на укладення угоди за 4500 доларів США є сумнівним, так як ні батько, ні представник відповідача не змогли пояснити наявність та походження такої суми грошей, тому суд відноситься до них критично. Крім того нотаріально посвідчений договір (п.2) спростовує твердження сторони відповідача про укладення угоди за 4500 доларів США, оскільки в ньому зазначена сума 5500 гривень. Відповідачка, як пояснив в судовому засіданні її представник, знала про укладення договору на таких умовах і питання щодо його недійсності не ставила. Таким чином даний договір є належним доказом. Суд приймає твердження позивача щодо природи походження такої суми грошей у сестри, оскільки остання тривалий час мала закордонні поїздки, була забезпеченою особою працюючи в ЧАО «Українське Дунайське пароплавство», тому дарування нею грошей на квартиру брату, яким є позивач, є логічним тому договір дарування грошей суд визнає належним доказом. Враховуючи, що спірна квартира придбана позивачем за подаровані йому особисто кошти, що вбачається з договору дарування грошей та договору-купівлі квартири в яких вказано, що гроші подаровані для придбання квартири [PERSON], незважаючи на те, що квартира придбана позивачем під час перебування в зареєстрованому шлюбі, враховуючи вимоги вищевикладених правових норм, спірна квартира є особистою власністю [PERSON]. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, на чому наполягав представник відповідача з посиланням на вимоги ст. 72 ч.2 СК України, суд не може погодитись з даною позицією сторони так як вказана норма застосовується до спорів про поділ майна подружжя, в даному випадку позивач такі вимоги не заявляв. Як пояснив представник позивача даний спір виник у зв'язку з бажанням позивача у 2016 році здійснити відчуження належної йому квартири, перешкодою для чого виявилась обставина її придбання у період шлюбу, що потребувало дозвіл відповідача на укладення такої угоди. Зважаючи на викладене, строк позовної давності в розумінні Глави 19 Цивільного кодексу України позивачем не пропущений, тому застосування наслідків спливу такого строку суд не вбачає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

Outcome: approved