Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 20 727 грн. 79 коп. без урахування податків та обовязкових платежів; моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом № 31-к від 10 жовтня 2004 року він був прийнятий до Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаду слюсаря - ремонтника 4 розряду. Наказом № 342 від 18 липня 2005 року йому було присвоєно 5 розряд слюсаря - ремонтника. Наказом № 19-к від 19 серпня 2011 року він був переведений на посаду слюсаря - ремонтника 5 розряду в енергомеханічній службі. Наказом № 19-к від 23 березня 2017 року він був переведений слюсарем - ремонтником 6 розряду в енергомеханічній службі. Наказом № 23-к від 26 лютого 2018 року він був звільнений. Починаючи з серпня 2016 року відповідач припинив регулярну виплату йому заробітної плати, посилаючись на відсутність коштів на підприємстві. Заборгованість спочатку утворилась за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року. В добровільному порядку виплатити заборгованість відповідач відмовлявся, в звязку з чим він був змушений звернутися до суду з відповідною заявою про видачу судового наказу. 13 квітня 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області був виданий судовий наказ по справі № 320/2599/17, яким було стягнуто з відповідача на його користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року в сумі 27908,57 грн. 30 травня 2017 року було відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового наказу. 14 листопада 2017 року, згідно платіжного доручення № 6309, було здійснено фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом та перераховано йому зазначену вище заборгованість з виплати заробітної плати. 22 листопада 2017 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Загальна сума заборгованості з виплати йому заробітної плати за період з 01 вересня 2017 року по 22 лютого 2018 року становить суму в розмірі 20727,79 грн. Дії відповідача щодо невиплати йому заробітної плати у період його роботи на підприємстві поставили його у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів його сімї, що мало наслідком виникнення тяжкого матеріального стану. Вважає, що незаконними діями відповідача йому було нанесено моральну шкоду, яку він оцінюю в 15 000,00 гривень і яка має бути стягнута з відповідача на його користь. В судове засідання сторони не зявилися. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі. В разі неявки відповідача просить суд винести заочне рішення. Представник відповідача про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:\~1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;\~2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;\~3) відповідач не подав відзив;\~4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в звязку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог\~ст. 43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. За\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлені наступні обставини. Як вбачається з копій трудової книжки наказом № 31-к від 10 жовтня 2004 року [PERSON] був прийнятий до Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаду слюсаря - ремонтника 4 розряду. Наказом № 342 від 18 липня 2005 року йому було присвоєно 5 розряд слюсаря - ремонтника. Наказом № 19-к від 19 серпня 2011 року він був переведений на посаду слюсаря - ремонтника 5 розряду в енергомеханічній службі. Наказом № 19-к від 23 березня 2017 року він був переведений слюсарем - ремонтником 6 розряду в енергомеханічній службі. Наказом № 23-к від 26 лютого 2018 року [PERSON] був звільнений /а.с.10-11/. Починаючи з серпня 2016 року відповідач припинив регулярну виплату [PERSON] заробітної плати, посилаючись на відсутність коштів на підприємстві. Заборгованість спочатку утворилась за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року. 13 квітня 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області був виданий судовий наказ по справі № 320/2599/17, яким стягнуто з відповідача на користь [PERSON] суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року в сумі 27908,57 грн. 30 травня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового наказу /а.с.5/ 14 листопада 2017 року, згідно платіжного доручення № 6309, було здійснено фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом та перераховано [PERSON] зазначену вище заборгованість з виплати заробітної плати. 22 листопада 2017 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження /а.с.6/. Згідно довідки про стан заборгованості, виданої 27 березня 2018 року Державним підприємством «Мелітопольський завод «Гідромаш», заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року становить 20727,79 грн. /а.с.7/. На теперішній час заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена не була. За статтею 47\~КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1ст.115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності,\~\~суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в цій частині та вважає можливим стягнути з відповідача суму заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 20727,79 грн. Вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. 00 коп. підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі\~ст.43 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1\~ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, право на своєчасне отримання заробітної плати є одним із найважливіших соціально-трудових прав громадян, яке забезпечує можливість реалізації людиною основоположних прав, зокрема, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України). Зазначеному праву кореспондує обов'язок роботодавця здійснювати своєчасну оплату праці в порядку і строки, передбачені законом або договором. Судом встановлено, що всупереч вищезазначеному, з боку відповідача було допущено порушення трудових прав позивача, а саме права на своєчасне отримання заробітної плати. Відповідно до ч.1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст.4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~статтею 237-1 КЗпП\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно\~статті 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, примусове стягнення заробітної плати), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачеві з порушенням строків, встановлених чинним законодавством, не виплачувалась заробітна плата. В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди позивач зазначав, що діями відповідача з невиплати йому заробітної плати йому завдана моральна шкода, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення його законних прав, приниження честі, гідності, знущанням з нього як з людини, ігноруванням його прав, втратою у звязку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників та знайомих, моральними переживаннями, ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Суд вважає, що неотримання позивачем заробітної плати в порядку і строки, встановлені чинним законодавством, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер порушення прав позивача, значне погіршення його матеріального стану, тяжкість і істотність вимушених змін у його житті після невиплати заробітної плати. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заподіяної моральної шкоди суд вважає цілком законними та обґрунтованими. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачеві з боку відповідача, суд враховує обставини порушення трудових прав позивача, умови, що сприяли таким обставинам, поведінку відповідача, ступень душевних страждань позивача. З урахуванням зазначених обставин справи, виходячи із принципів розумності, зваженості та справедливості, суд вважає, що позивачеві за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 3000 грн. Крім того, з урахуванням ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.(за вимогу про стягнення моральної шкоди) та судовий збір на користь держави у розмірі 704 грн. 80 коп.(за вимогу про стягнення заробітної плати).

Outcome: partial