Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів Департаменту патрульної поліції України, Державного казначейства України, Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції в розмірі 10\~000 грн. 00 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~300 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 грудня 2019 року командиром взводу Управління патрульної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції Марченко О.О. відносно нього було винесено постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАК №1902583, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП. Вищезазначена постанови була ним оскаржена та рішенням Київського районного суду м.Харкова від 09.04.2020, яке набрало законної сили 07.08.2020, постанову серії ЕАК №1902583 скасовано, як протиправну, а провадження по справі про адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст.122 КУпАП відносно позивача закрито. Вважає, що в результаті незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в приниженні його честі та гідності і яку він оцінює у 10\~000 грн. 00 коп. При цьому, в обґрунтування завдання моральної шкоди та її розміру, зазначив, що він є пенсіонером за станом здоров`я, отримувана пенсія являється єдиним джерелом доходів, незаконні дії посадової особи державного органу щодо накладення на нього штрафу в сумі 425 грн. не тільки принизили його честь та гідність, а ще й викликали сильне психологічне навантаження, оскільки це для позивача значна сума грошових коштів, яку він може витратити на своє скромне проживання та ліки. Крім цього, управління патрульної поліції, достовірно знаючи про судовий розгляд справи, у ході судового процесу продовжувало здійснювати на нього психологічний тиск та направило постанову серії ЕАК №1902583 від 25 грудня 2019 року до виконавчої служби для примусового виконання, що в свою чергу визвало додаткові хвилювання у позивача та психологічні напруження. Міжрайонним відділом ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постановлено стягнути з нього вже подвійний штраф в сумі 850 грн. Зазначений факт також свідчить про відсутність з боку управління національної поліції відносно нього, як людини, поваги до честі та гідності. Також, позивач зазначив, що в зв`зку з оскарженням ним винесеної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності він, пенсіонер за станом здоров`я, змушений був приїжджати у кожне судове засідання, призначене судом, стояти в чергах в канцелярію, очікувати значний період часу в суді початку судового засідання, при цьому, перебуваючи в групі ризику за віком, ризикуючи під час дії карантину отримати зараження на COVID-19, внаслідок всього цього відбувались значні зміни у його звичайному ритмі життя, існуванні, оскільки він не міг продовжувати нормальне активне життя, витрачати цей час на власні потреби. Витрати адвоката на надання правничої допомоги підтверджуються доказами, яку надано до матеріалів справи, договором з адвокатом, актом наданих послуг, квитанцією про оплату цих послуг. В зв`язку з чим просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву посилається на те, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, з ним в правовідносини не вступало, шкоди своїми рішеннями, діями не спричиняло, тому, нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів владних повноважень не повинно. Крім цього, зазначає, що не допускається стягнення з казначейства морально та матеріальної шкоди оскільки це змінює встановлений законодавством України порядок виплати відповідних коштів. Посилання позивача на норми ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є незаконним, бо департамент патрульної поліції не відноситься до кола цих органів, а шкода завдана незаконними діями чи бездіяльністю вище перелічених органів відшкодовується лише у вичерпному переліку випадків, до яких випадок завдання шкоди позивачу в результаті винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не відноситься, а підлягають застосуванню норми КУпАП, як то повернення стягнених грошових сум, оплатою вилучених і конфіскованих предметів, скасування інших обмежень у разі якщо справу про адміністративне правопорушення було закрито. Доказів спричинення моральної шкоди позивачем суду не надано, факт наявності її спричинення ґрунтується лише на наданих позивачем в позові відомостях, що письмовими доказами про погіршення стану здоров`я чи виникнення захворювання у зв`язку з хвилюваннями, висновків лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції не підтверджується. Вважає, що витрати за надання правничої допомоги підтверджуються лише частково, бо позивач в рамках цієї справи просить суд стягнути й витрати адвоката за участь в іншій справі при оскарженні постанови про притягнення його до адмінвідповідальності, підтвердженою сумою є лише 2650 грн. Представник Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова у відзиві на позовну заяву просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву посилається на позицію, викладену у відзиві Державною казначейською службою України та повністю її підтримує. Представник Департаменту патрульної поліції України в відзиві на позовну заяву просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву посилається на те, що управління поліції прав та інтересів позивача не порушувало, шкоди своїми рішеннями, діями не спричиняло, тому, нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу не повинно. Крім цього, зазначає, що посилання позивача на норми ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є незаконним, бо департамент патрульної поліції не відноситься до кола цих органів, а шкода завдана незаконними діями чи бездіяльністю вище перелічених органів відшкодовується лише у вичерпному переліку випадків, до яких випадок завдання шкоди позивачу в результаті винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не відноситься, а підлягають застосуванню норми КУпАП, як то повернення стягнених грошових сум, опатою вилучених і конфіскованих предметів, скасування інших обмежень у разі якщо справу про адміністративне правопорушення було закрито. Доказів спричинення моральної шкоди позивачем суду не надано, факт наявності її спричинення ґрунтується лише на наданих позивачем в позові відомостях, що письмовими доказами про погіршення стану здоров`я чи виникнення захворювання у зв`язку з хвилюваннями, висновків лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції не підтверджується. В зв`язку з чим просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини зазначені у позовній заяви, прохав їх задовольнити. Представник Департаменту патрульної поліції України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на підстави зазначені у відзиви. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАК №1902583, складної командиром взводу Управління патрульної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції Марченко О.О. відносно водія [PERSON] , останній 25.12.2019 об 11 год.32 хв., керуючи автомобілем КІА р.н. [NUMBER] по вул. Суздальські ряди, 12 в м.Харкові не виконав вимогу дорожньої розмітки 1.3. перетнувши її, чим порушив пп.8.5.1. ПДР України та здійснив виїзд на зустрічну смугу, чим порушив п.11.4 на дорозі з двостороннім рухом, щонайменше 2 смуги в одному напрямку заборонено виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги. Чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. За адміністративне правопорушення на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 09.04.2020, яке набрало законної сили 07.08.2020, вищезазначену постанову серії ЕАК №1902583 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі скасовано, а провадження по справі про адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст.122 КУпАП відносно позивача закрито (а.с.5-6). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно в результаті укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 31 травня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міського управління юстиції у Хмельницькій області ( актовий запис 569), прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а.с.7). Таким чином, [PERSON] ( в подальшому - [PERSON] ) було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174цьогоКодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлена преюдиційним судовим рішенням закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами органу державної влади (відповідачів) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25 червня 2018 року, провадження № 61-496св18, від 11 липня 2018 року, провадження № 61-14157св18, від 25 липня 2018 року, провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Беручі до уваги, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - скасована, а провадження у справі закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, суд приходить до висновку, що незаконне притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] призвело до завдання позивачу моральної шкоди, яка на переконання суду виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення та з метою захисту свого порушеного права. При цьому, судова колегія відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановленням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача встановлених рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року не спростовано відповідачами. Зважаючи на доведеність факту, відсутності в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, справедливості, а також встановлення розміру моральної шкоди, суд вважає за можливе стягнути 2000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням останнього до адміністративної відповідальності. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 27листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19), Велика Палата Верховного Суду\~виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44). Ураховуючи, що відшкодування шкоди відповідно до\~статті 1174 ЦК України\~та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845\~(далі - Порядок № 845), здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету . Аналогічний висновок виклав Верхововниу Суд у постанові від 26.08.2020 у справі справа № 544/964/18 Що стосується вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Статтею 59\~Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з частиною другою статті 15\~ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно ч.1, п.п. 1, 4 ч.3 ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1-6 ст.137\~ЦПК України витрати,\~пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п.п. 1, 2 ч.3 ст.141\~ЦПК України при\~вирішенні питання\~про розподіл\~судових витрат\~суд враховує:\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 грудня 2019 року, укладеного між адвокатом Баженовою А.І., як адвокатом, та [PERSON] , як клієнтом, останній доручив, а адвокат прийняв на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги відповідно до умов цього договору. Правова допомога полягає в захисті прав клієнта по факту винесення постанови про притягненні його до адміністративної відповідальності від 25 грудня 2019 року серії ЕАК №1902583 (а.с.10-11). Умовами довідки про обсяг виконаних адвокатом робіт від 30.11.2020 р. передбачено, що загальний розмір витрат на правничу допомогу позивачу за договором від 26.12.2019 р. становить 5300 грн. (а.с.12). Однак, 2650 грн. з цієї суми це виконані адвокатом роботи з надання правової допомоги позивачу в рамках справи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади, що є предметом розгляду за цією справою, а сума в розмірі 2650 грн. це виконані адвокатом роботи з надання правової допомоги позивачу в рамках іншої справи, вимоги за якою не є предметом розгляду в рамках цієї цивільної справи, а саме: у справі про скасування постанови серія ЕАК №1902583 від 25.12.2019 р. командира взводу Управління патрульної поліцїї у Харківській області старшого лейтенанта поліції [PERSON] . Статус [PERSON] як адвоката підтверджується відповідним свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (ас.12). З акту примання-передачі наданих послуг від 30.11.2020 р. вбачається про надання адвокатом послуг у розмірі та на умовах, визначених договором на загальну суму 5300 грн. (а.с.14). Дублікатом квитанції\~від 01.12.2020\~р.\~позивачем проведено\~оплату суми\~гонорару в\~розмірі 5300\~грн.\~на рахунок\~ [PERSON] (а.с.15-16). З огляду на вищезазначене, суд прийшов до висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2650 грн. 00 коп. Відповідно до вимог ст.141\~ЦПК України з Департаменту патрульної поліції на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 363 грн. 20 коп.

Outcome: partial