Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 06.09.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк». В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 06.09.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» було укладено кредитний договір №16-09-06-00828, за умовами якого банк відкрив позичальнику з 06.09.2016 року по 05.09.2018 року відновлювальну кредитну лінію із встановленням ліміту кредитування в розмірі 1 500 000 грн., кредит надавався на споживчі цілі під проценти у розмірі 29% річних зі сплатою одноразової комісії в сумі 15000 грн. Одночасно [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» було укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передав банку в іпотеку, а банк прийняв нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (в літ.А), що знаходяться за адресою [ADDRESS], загальною площею 206,40 кв.м.: з №1 по №10 (група приміщень №409) І-го поверху загальною площею 138,50 кв.м.; з №1 по №6 (група приміщень №410а) підвалу загальною площею 67,90 кв.м. В подальшому 07.10.2016 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою збільшено ліміт кредитування до 2200000 грн., у відповідності до чого сторони також внесли зміни до договору іпотеки, уклавши 07.10.2016 року додаткову угоду №1 до договору іпотеки. На думку позивача, під час укладення договору іпотеки було порушено її права як співвласника предмета іпотеки, оскільки нею не було надано письмової згоди на вчинення вказаного правочину, як того вимагає чинне законодавство. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 06.09.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк». У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Діамантбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що під час укладення спірного договору іпотеки позивачем була надана письмова згоду на вчинення [PERSON] вказаного правочину, справжність підпису позивача на ній засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасенком А.В. та зареєстровано заяву в реєстрі за №1122. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Вказував на те, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ «Діамантбанк» про захист прав споживача та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, в якому [PERSON] просив визнати зазначений кредитний договір недійсним посилаючись на порушення банком, в момент укладення договору його прав як споживача. Приватний нотаріус Київського міського нотаріально округу Тарасенко А.В. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, пояснень чи заперечень не надав. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача ПАТ «Діамантбанк» та представника відповідача [PERSON], повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно до п.4 гл.1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 13.08.1994 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що складено актовий запис №1672, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON]. 06.09.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» було укладено кредитний договір №16-09-06-00828, за умовами якого банк відкрив позичальнику з 06.09.2016 року по 05.09.2018 року відновлювальну кредитну лінію із встановленням ліміту кредитування в розмірі 1500000 грн., кредит надавався на споживчі цілі під проценти у розмірі 29% річних зі сплатою одноразової комісії в сумі 15000 грн. Одночасно [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» було укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передав банку в іпотеку, а банк прийняв нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (в літ.А), що знаходяться за адресою [ADDRESS], загальною площею 206,40 кв.м.: з №1 по №10 (група приміщень №409) І-го поверху загальною площею 138,50 кв.м.; з №1 по №6 (група приміщень №410а) підвалу загальною площею 67,90 кв.м. Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що ним не було надано згоди на укладення іпотечного договору, тому такий договір є недійсним. Як убачається з наявної в матеріалах справи заяви позивача [PERSON] від 06.09.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасенком А.В. та зареєстрованої в реєстрі за №1122, вона надала свою згоду своєму чоловікові [PERSON] на передання в іпотеку ПАТ «Діамантбанк» нежитлових приміщень (в літ.А), що знаходяться за адресою [ADDRESS], загальною площею 206,40 кв.м.: з №1 по №10 (група приміщень №409) І-го поверху загальною площею 138,50 кв.м.; з №1 по №6 (група приміщень №410а) підвалу загальною площею 67,90 кв.м. В судовому засіданні позивач та його представник, після надання представником відповідача ПАТ «Діамантбанк» заяви про надання позивачем згоди на укладення оспорюваного договору, звернувся до суду із клопотанням про призначення судової подчеркознавчої експертизи, оскільки, як стверджував представник позивача, позивач таких заяв не підписувала. В судовому засіданні, з пояснень позивача судом було встановлено, що приблизно в той самий час, коли було укладено оспорюваний договір, вона разом із своїм чоловіком ходила до офісу ПАТ «Діамантбанк», ознайомлювалася із якимись документами, зміст яких вона не пам'ятає. Всі документи підписував чоловік. В той же період, вона погоджувала з відповідачем [PERSON] можливість отримання грошових коштів у кредит у ПАТ «Діамантбанк» та вела розмови з приводу можливості передачі належного їм майна в іпотеку банку. Разом із цим, заперечувала проти укладення такого договору. Пояснила, що не впевнена в підписанні нею заяви про надання згоди на передачу відповідачу ПАТ «Діамантбанк» в іпотеку належного майна, оскільки цього не пам'ятає. Вказала, що її підпис який міститься на заяві про надання згоди на передачу в іпотеку майна від 06.09.2016 року схожий на її особистий. Представник відповідача [PERSON] неодноразово звертався до суду із заявою про зупинення провадження у справі до моменту розгляду справи Подільським районним судом м. Києва про захист прав споживача та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, яка позивачем та його представником була підтримана. В той же час, представник відповідача [PERSON] підтримував клопотання позивача та його представника про призначення судової подчеркознавчої експертизи, вказував на те, що дана обставина повинна бути встановлена судом з метою повного та всебічного розгляду справи тому наполягав на її задоволенні. Вказував, що йому достовірно не відомо, чи дійсно позивач підписувала заяву про надання згоди на передачу нерухомого майна в іпотеку банку, чи ні, оскільки його довіритель такої інформації не надав. Представник відповідача ПАТ «Діамантбанк» в судовому засіданні наголошував, що під час укладення договору іпотеки, банк знав про те, що майно, яке передається в іпотеку в рамках кредитного договору, перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON], і саме тому, діючи добросовісно та в рамках норм чинного законодавства, отримав від позивача нотаріально засвідчену згоду на укладення такого договору, копія якої було надано його представнику. За таких обставин, враховуючи пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача [PERSON], з урахуванням поданої позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, звернення до суду із клопотаннями про зупинення провадження у справі, повної підтримки та взаємодії сторони позивача та сторони відповідача [PERSON], представник відповідача ПАТ «Діамантбанк» вказував на те, що такі дії сторін направлені виключно на ухилення від виконання узятих на себе зобов'язань, а сторони діють з метою досягнення однієї мети. Враховуючи вищенаведені обставини, судом було постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про призначення судової подчеркозначої експертизи. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Зі статей 572, 575 ЦК України убачається, що іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що ПАТ «Діамантбанк» під час укладення оспорюваного договору діяв добросовісно про що свідчить подана ним копія нотаріально засвідченої заяви про надання позивачем згоди на укладення оспорюваного договору, а відповідач [PERSON] не вказував на те, що він діяв недобросовісно та не повідомляв банк про права своєї дружини на передане в іпотеку майно. Отже, сторони оспорюваного договору діяли добросовісно. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Аналогічні висновки викладені в правовій позиції Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі за № 6-533цс16. Представник позивача звернувся до суду із заявою про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.08.2017 року за заявою позивача, в рамках вжиття заходу забезпечення позову, було накладено арешт на спірне майно. Відповідно до ч. 3 ст. ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно із ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed