Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у зв`язку з тим, що відповідачка не виконує обов`язки по поверненню кредиту, згідно з кредитним договором б/н від 02.07.2010 в разі чого станом на 30.04.2020 виникла заборгованість в сумі 105078 грн. 78 коп., яка складається з заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та штрафу. Представник позивача в судове засідання не з`явився. АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» про день слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. В матеріалах справи мається клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. /а.с. 5/ Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Савлук О.О., в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідачки адвоката Савлука О.О. до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки згідно розрахунку суми заборгованості відповідача наданого позивачем вона здійснила останній платіж з погашення суми кредиту 05.05.2015, а позивач звернувся до суду лише в червені 2020 року, тобто через 5 років з моменту виникнення у позивача права на таке звернення. Крім того зазначає, що сума заборгованість за відсотками 95 550,02 грн. та пеня 3319.27 грн. більше ніж у 130 разів перевищує суму заборгованості за кредитом у розмірі 729,55 грн. Вважає, що вимоги, щодо сплати заборгованості за відсотками та пені є незаконними оскільки за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору та достовірно не підтверджують вказаних обставин, а правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просить позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачкою було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі, з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено, що відповідачці було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується її власним підписом в заяві. Підписавши заяву банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Тобто в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах і такий було укладено у письмовій формі. Укладення договору таким чином не суперечить чинному законодавству. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, які вказують на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими відповідачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис в Заяві. На підставі поданої Заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку вона отримала, та мобільний телефон, який відповідачка вказала в Заяві. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідачці надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування, чим відповідачці забезпечено можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою картки та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Тарифи є розміром винагороди за послуги банку і є невід`ємною частиною Договору. Перелік тарифів може змінюватися і доповнятися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил. З моменту оформлення кредитного договору минуло 10 років, відповідачка не зверталася в банк за фактом неправильного нарахування відсотків, що є свідченням того, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодилася. З наданих позивачем матеріалів справи вбачається, що сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Виходячи з положень ч.1 ст.207 ЦК України, то відсутність підпису відповідачки в Умовах при наявності її письмового свідчення про те, що вона ознайомлена з ними у письмовому вигляді та згідна з Умовами і Тарифами, які разом із Заявою складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що умови укладені поза межами договору та є недопустимими доказами. З наданої суду виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів також вбачається, що відповідачка часто сплачувала заборгованість за договором. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачкою було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача, оскільки правовідносини між сторонами тривають і належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Підпис позичальника на кредитному договорі свідчить про те, що їй були відомі і цілком зрозумілі всі умови цього договору і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе і в разі незгоди із запропонованими умовами могла відмовитися від укладання такої угоди. Під час підписання договору відповідачку влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить її підпис, а тому заперечення відповідачки є необгрунтованими. Надані позивачем документи підтверджують також чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідачки до банку з метою подальшого укладення договору. зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки відповідно до п.1.1.7.31 Умов строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (піні та штрафів) був збільшений до 50 років. Строк дії картки виданої відповідачці встановлений до вересня 2016 року, позивач звернувся до суду з позовом 14.06.2020, тобто до спливу строку позовної давності встановленого договором. Від відповідачки також надійшли заперечення на підставі ст. 180 ЦПК України, в яких зазначає, що посилання позивача, на те, що вона нібито сплачувала у квітні та березні суми погашення за вказаним кредитом, не відповідає дійсності, оскільки позивачем без її відома самоправно проведено автоматичне списання коштів з карти яка була відкрита 28.02.2020 для нарахування заробітної плати, і ця обставина не свідчить про те, що вона визнала борг. Вона борг не визнає. Таким чином позивачем пропущено строк звернення до суду. Згідно розрахунку суми заборгованості наданого позивачем вона перестала сплачувати кредитні зобов`язання з 05.05.2015, а позивач звернувся до суду лише в червені 2020 року, тобто через 5 років з моменту виникнення у позивача права на таке звернення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність про стягнення неустойки (штрафу, пені) - один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 липня 2020 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 02.07.2010 відповідачкою підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. /а.с.17/. У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 30.04.2020 становить 105078 грн. 78 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 729 грн. 55 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 95550 грн. 02 коп. та заборгованості за пенею в розмірі 3319 грн. 27 коп., а також 500 грн - штраф (фіксована частина), та 4979,94 грн - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами, комісія та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 02.07.2010 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02.07.2010, посилався на Тарифи банку та на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такий правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц, який є обов`язковим для врахування. Враховуючи, що у даній справі так само відповідачкою не визнаються умови кредитного договору, на які посилається банк, а також позовні вимоги в частині нарахованих банком відсотків та неустойки (пені та штрафів), і надані банком Витяг з Умов і правил та Тарифи, розміщені на сайті банку, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору, шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Аналізуючи Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» на предмет їх відповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17-ц) зробила правовий висновок, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Беручи до уваги зміст кредитного договору у даній справі, а також обсяг і зміст наданих банком Умов і правил, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З цих підстав, суд відхиляє доводи банку про те, що ним були надані докази ознайомлення відповідачки з Умовами і правилами надання банківських послуг та ще й саме у наданій суду редакції, оскільки матеріали справи таких доказів не містять, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, тому позовні вимоги банку в частині нарахованих відсотків та неустойки (пені та штрафів) не підлягають задоволенню з вищезазначених підстав. Крім того, суд враховує, що кредитні кошти в розмірі 729 грн. 55 коп. були фактично отримані і використані позичальником, але не були повернуті в добровільному порядку. Між тим, відповідачка заявила про застосування наслідків пропущення строку позовної давності. Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до правил користування платіжною карткою картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна позиція, викладена Верховним Судом України в постанові №6-14 цс від 19.03.2014. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Водночас, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Доказів того, що між сторонами укладався та був підписаний договір про збільшення терміну позовної давності банком не надано. Посилання представника позивача на те, що п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яким нібито строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (піні та штрафів) був збільшений до 50 років, суд не приймає до уваги, оскільки ці умови не містять підпису позичальника, а також через те, що у анкеті-заяві останньої домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Останній платіж за договором про надання банківських послуг відповідачка здійснила у 25.06.2015 року. З долученої до матеріалів справи банком виписки по картці № [NUMBER] вбачається, що 30.03.2020, 01.04.2020, 08.04.2020,10.04.2020 та 15.04.2020 банком було проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] , а також банком неодноразово проводилося списання процентів за прострочений кредит /а.с. 11-14/. Однак відповідачка жодних проплат за період з 25.06.2015 по час подання позовної заяви позивачем, не здійснювала, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не зверталася в цей період, таке списання банк зробив за власною ініціативою, а тому, таке списання не може свідчити про визнання відповідачкою боргу в повному обсязі та про переривання строку позовної давності. З довідки наданої банком вбачається, що відповідачці було видано картку № 4149437744097559 , строк дії якої встановлено до вересня 2016 року./а.с. 16/ Отже, щодо повернення кредиту в повному обсязі перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України). З позовом в якому заявлено вимоги по поверненню кредиту у повному обсязі банк звернувся до суду у 16.06.2020, а тому суд дійшов висновку про сплив трирічного строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України), а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 729, 55 грн не підлягають задоволенню через сплив позовної давності. В даному випадку суд не вирішує питання по застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині нарахованих банком відсотків та неустойки (пені та штрафів), оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року»). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed