Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на її утримання у розмірі 1 000 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову. Пізніше позовні вимоги були уточнені, позивач просив стягнути з відповідача на її користь кошти на її утримання в розмірі 900 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову, а також стягнути кошти в сумі 12 000 грн. на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням, а саме проведенням операції на серці. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, з 05 жовтня 2009 року позивачеві була призначені пожиттєво третя група інвалідності, у зв'язку з чим з 2005 року вона не працює, з липня 2011 року є непрацездатною за віком, одержує пенсію, постійно знаходиться на лікуванні, що в свою чергу призводить до значних витрат з її боку. З квітня 2011 року відповідач не підтримує з [PERSON] шлюбних відносин та припинив надавати матеріальну допомогу позивачеві, на підставі чого остання звернулася до суду. Позивач за первісним позовом та відповідач по зустрічному позову первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням уточнень. Проти зустрічного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі, враховуючи ту обставину, що [PERSON] не надано до суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених ним у зустрічній позовній заяві. Відповідач за первісним позовом та позивач по зустрічному позову проти задоволення первісних позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у позові, зважаючи на ту обставину, що наразі він офіційно не працює, не має постійного доходу, крім того, має проблеми зі здоров'ям, що потребують лікування. Зустрічну позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, з тих підстав, що, на його думку, шлюбні відносини між сторонами були нетривалими, спільних дітей у подружжя немає, під час реєстрації шлюбу [PERSON] не повідомила [PERSON] про стан свого здоров'я, у зв'язку з чим остання не має права на утримання. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, з 31 січня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у відповідності до Свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] (а.с.4). 12 липня 2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, що не заперечувалося у судовому засіданні на позивачем, ні відповідачем, і було ними підтверджено. Відповідач проживає окремо від позивача з січня 2010 року, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2012 року (а.с. 68). Від шлюбу спільних дітей у подружжя немає. У судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що у позивача від першого шлюбу є два сини, [PERSON],[INFO], та [PERSON], [INFO]. Як зазначив позивач, змоги надавати матеріальну допомогу на даний час вони не мають. Позивач є інвалідом і отримує пенсію по інвалідності, 3 група загальне захворювання, встановлена довічно, що підтверджується довідкою МСЕК від 15 жовтня 2009 року № 014951 (а.с. 8) та пенсійним посвідченням № [NUMBER], виданим 08 лютого 2012 року (а.с. 5). Відповідач не має постійного заробітку, офіційно не працює, що підтверджується листом ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, за яким інформація про доходи в Інформаційному фонді Державного реєстру фізичних осіб Міністерства доходів і зборів України за період з 01 липня 2013 року по 31 грудня 2013 року [PERSON] відсутня (а.с. 86). У відповідності до ч. 1 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 75 Сімейного кодексу України). Згідно ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Як регламентовано ч. 1 ст. 76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу, у відповідності до ч. 2 ст. 76 Сімейного кодексу України. Як встановлено у судовому засіданні, позивач є інвалідом 3 групи загального захворювання, і як непрацездатна особа, відповідно до ст.ст. 75,76 Сімейного кодексу України має право на утримання. [PERSON] стала непрацездатною до розірвання шлюбу з [PERSON], а тому має право на утримання, не дивлячись на те, що шлюб між сторонами розірвано. Що стосується питання здатності відповідача надавати матеріальну допомогу, то слід вважає за необхідне звернути увагу на таке. Згідно відомостей Київського міського центру зайнятості від 21 лютого 2014 року позивач перебував на обліку в Оболонському районному центрі зайнятості м. Києва, та з 29 січня 2013 року знятий з обліку за відмову від послуг державної служби зайнятості без поважних причин (а.с. 98). Відповідно до відповіді з Державної установи «Інститут нейрохірургії ім. акад. А. П. Ромоданова НАМН України» від 17 червня 2014 року за № 226, [PERSON] на стаціонарному лікуванні в ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А. П. Ромоданова НАМН України» за період з 01 вересня 2013 року по 01 червня 2014 року не перебував, хворому направлення на медико-соціальну експертну комісію - форма №088/о не надавалася (а.с. 190). До того ж, згідно відповіді з Голосіївської міжрайонної МСЕК від 16 червня 2014 року за №44-07 повідомлено, що згідно запису в журналі обліку консультацій МСЕК (Ф 154/0) №24 [PERSON] 19 серпня 2013 року був оглянутий Голосіївською міжрайонною МСЕК в порядку очної консультації для голови ЛКК поліклініки № 5 Шевченківського району м. Києва. За результатами об'єктивного огляду та результатами вивчення медичних документів даних для встановлення групи інвалідності згідно наказу МОВЗ № 561 від 05 вересня 2011 року немає. Рекомендовано раціональне працевлаштування з обмеженням по лінії ЛКК (а.с. 188). Таким чином, відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що висновком МСЕК у нього є протипоказання до трудової діяльності, у зв'язку з чим на разі він не працює. Варто врахувати, що у відповідності до відповіді з УДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 24 червня 2014 року за № 10/П-1115 вх, згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи УДАІ м. Києва НАІС ДДАІ МВС України, станом на 20 червня 2014 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110, номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER] (а.с. 227). Крім того, відповідач є власником ділянки 87 на вул. Приозерній СТ «Зелений бір», що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 08 грудня 2006 року (том ІІ, а.с. 15), а також власником 1/8 частки квартири [ADDRESS], що не заперечується сторонами. Враховуючи викладене, судом не встановлено, що відповідач має протипоказання до трудової діяльності та потребує значних матеріальних витрат на лікування. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того факту, що він позбавлений можливості влаштуватись на роботу у зв'язку з тяжким захворюванням. Разом з тим, варто враховувати, що у власності відповідача є рухоме та нерухоме майно, а тому становище відповідача не можна назвати скрутним. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини нездатності відповідача надавати допомогу носять радше суб'єктивний, аніж об'єктивний характер, а тому відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачеві, проте не у розмірі, який просить позивач. При визначенні розміру аліментів суд виходить з того, що у позивача є повнолітні діти, вона отримує пенсію по інвалідності, а відповідач не працює офіційно та не має постійного офіційного доходу. Слід звернути увагу, що згідно листа ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, інформація про доходи в Інформаційному фонді Державного реєстру фізичних осіб Міністерства доходів і зборів України за період з 01 липня 2013 року по 31 березня 2014 року про громадянина [PERSON] відсутня, а [PERSON] нараховано та виплачено заробітну плату. (а.с. 233-234). При цьому прожитковий мінімум станом на час звернення позивача з позовом до суду, а саме січень 2014 року, для осіб, що втратили працездатність, становить 949 грн., у відповідності до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік». Враховуючи викладене, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з дня подання позовної заяви до суду, з 08 січня 2014 року, у сумі 500 грн. щомісячно. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога з приводу стягнення з відповідача на користь позивача 12 000 грн. на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням, а саме проведенням операції на серці. Так, позивач стверджує, що саме сума в 12 000 грн. є вартістю клапанів для проведення операції на серці. На підтвердження зазначеного, позивачем до матеріалів справи долучено виписку з прейскуранта на послуги по охороні здоров'я, які надаються пацієнтам Клініки нових технологій на базі Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М. М. Амосова НАМН України (том ІІ, а.с. 9). Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що операція на серці є необхідною. Згідно консультативного висновку ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М. М. Амосова НАМН України» № 14342 від 25 вересня 2013 року [PERSON] вид рекомендованої операції: протезування мітрального та аортального клапанів, хірургічне лікування показано, показання вимагають уточнень (а.с.10). Таким чином, позивач не підтвердив необхідність проведення такої операції, а відповідно і витрат на неї, адже згідно зазначеного консультативного висновку хірургічне лікування є рекомендованим. Крім того, суд вважає, що подана до суду виписка з прейскуранта на послуги по охороні здоров'я, які надаються пацієнтам Клініки нових технологій на базі Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М. М. Амосова НАМН України, не може вважатись належним та допустимим доказом вартості клапанів для проведення операції на серці, адже документ жодним чином не завірений, є простою роздруківкою тексту. Жодним чином не засвідчено, що 12 000 грн. - встановлена вартість клапанів саме для [PERSON] Що стосується позовних вимог, заявлених [PERSON] у зустрічній позовній заяві, суд приходить до наступних висновків. Статтею 83 Сімейного кодексу України встановлено випадки, у яких рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, зокрема, у відповідності до ч. 1 цієї статті якщо подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час. У зустрічному позові [PERSON] стверджує, що подружжя перебувало у шлюбних відносинах нетривалий час, посилаючись на необхідність застосування ч. 3 ст. 76 Сімейного кодексу України. Так, законом не визначено конкретно, за якої тривалості шлюбних відносин шлюб може бути визнано тривалим, а тому таке питання залишається на розсуд суду. Враховуючи, що сторони перебували у шлюбних відносинах з 31 січня 2004 року до 12 липня 2012 року, суд приходить до висновку, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] офіційно тривали сім з половиною років, що з точки зору логіки, не може бути визнано судом як нетривалий шлюб. Зауваження [PERSON] про те, що останні два роки сторони не вели спільного господарства не є підставою для визнання шлюбу нетривалим, адже шлюб повинно бути розірвано в установленому законом порядку. Разом з тим, суд не вважає за можливе застосувати положення ч. 3 ст. 76 Сімейного кодексу України, адже ця норма застосовується у разі, якщо на момент розірвання шлюбу чоловікові, жінці до досягнення законом пенсійного віку залишилось не більше п'яти років, проте шлюб між сторонами було розірвано вже після досягнення позивачем пенсійного віку. За ч. 3 ст. 83 Сімейного кодексу України також рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу. Так, інвалідність [PERSON] була встановлена 15 жовтня 2009 року, тобто після укладання сторонами шлюбу, а тому не може сприйматись судом твердження [PERSON] з приводу його необізнаності про непрацездатність дружини. Крім того, [PERSON] не надано до суду жодних доказів на підтвердження того факту, що на момент укладення шлюбу [PERSON] було приховано відомості про стан її здоров'я. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, на підтвердження обставин, викладених у зустрічній позовній заяві, зокрема, негідної поведінки [PERSON] під час перебування у шлюбі, [PERSON] не надано до суду жодного доказу, а тому суд не може сприймати такі твердження позивача за зустрічним позовом як достовірні та встановлені. Враховуючи викладене, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є необгрунтованними та незаконними, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: partial