Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до м.Лісабон (Португалія) та м.Фуншал (о.Мадейра, Португалія) дитини, [PERSON], [INFO], в період з 01 червня 2019 року по 31 липня 2019 року без згоди та супроводу матері, [PERSON], в супроводі батька [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20 грудня 2002 року [PERSON] та відповідач, [PERSON] перебували у шлюбі.Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано. Дитина, [PERSON], залишилась проживати разом з матір'ю - [PERSON], що підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 14 квітня 2015 року. Згідно з п. 2.2. вказаного Договору у період шкільних канікул кожен із Батьків має право рівноправно проводити час з Дитиною (Мати - не менше 50% часу та Батько - не менше 50 % часу) та відпочивати разом з нею, як на території України, так і за її межами. Відпочинок з дитиною за межами України здійснюється за домовленістю з іншим із батьків. На даний час [PERSON] за узгодженням з дитиною [PERSON] під час літніх канікул у період між 1 червня 2019 року та 31 липня 2019 року терміном на 14 днів планується поїздка до м. Лісабон (Португалія) та до м. Фуншал о. Мадейра, який є автономним регіоном Португалії, з метою оздоровлення та відпочинку дитини, а також для розширення світогляду та культурного розвитку. З метою обрання туру за вказаним напрямком [PERSON] укладено договір на туристичне обслуговування від 19 листопада 2018 року. Однак, мати дитини [PERSON], [PERSON], відмовляється надавати згоду на виїзд дитини [PERSON] за кордон без її супроводу в супроводі батька [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала відзив на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що з 20 грудня 2002 року [PERSON] та відповідач, [PERSON] перебували у шлюбі. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано. Дитина, [PERSON], залишилась проживати разом з матір'ю - [PERSON], що підтверджується договором між батьками про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 14 квітня 2015 року. Згідно з п. 2.2. вказаного Договору у період шкільних канікул кожен із Батьків має право рівноправно проводити час з Дитиною (Мати - не менше 50% часу та Батько - не менше 50 % часу) та відпочивати разом з нею, як на території України, так і за її межами. Відпочинок з дитиною за межами України здійснюється за домовленістю з іншим із батьків. Позивачем за узгодженням з дитиною [PERSON] під час літніх канікул у період між 1 червня 2019 року та 31 липня 2019 року терміном на 14 днів планується поїздка до м. Лісабон (Португалія) та до м. Фуншал о. Мадейра, який є автономним регіоном Португалії, з метою оздоровлення та відпочинку дитини, а також для розширення світогляду та культурного розвитку. З метою обрання туру за вказаним напрямком [PERSON] укладено договір на туристичне обслуговування від 19 листопада 2018 року. Однак, відповідач чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон у супроводі батька. Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. Згідно з Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, в тому числі у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.п. 1 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, законодавством України не передбачено можливість перетинання дитиною кордону України без згоди обох батьків, без зазначення країни, до якої необхідно виїхати дитині, та строку, на який вона виїжджає За змістом ст.ст. 141, 153, ч. 3 ст. 157 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди одного з батьків, зі встановленням при цьому конкретного часу і місця перебування за кордоном, на думку суду не суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Позивачем у резолютивній частині позовних вимог зазначено державу, на виїзд до якої вона просить надати дозвіл, та вказано конкретний строк, на який здійснюється виїзд. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, суд приходить до висновку, що дитина проживає разом з матір*ю та тимчасова поїздка до м.Лісабон (Португалія) та м.Фуншал (о.Мадейра, Португалія)з метою відпочинку, сприятиме моральному та духовному розвитку дитини та жодним чином не порушує законні права матері дитини на її участь у вихованні сина. З огляду на викладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: approved