Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності, звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 лютого 2011 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав у відповідача автомобіль Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер [NUMBER]. Того ж дня позивач за вказаний автомобіль передав [PERSON] гроші в сумі 13 900 доларів США, що підтверджується виданою нею розпискою. В зв'язку з браком коштів він домовився з [PERSON], що автомобіль з обліку в органах ДАІ вона не знімає, а він не ставить. 24 лютого 2011 р. відповідач видала йому нотаріально посвідчену довіреність на право користування автомобілем. Договір доручення, на підставі якого видано вказану довіреність, є удаваним правочином, оскільки він вчинений для приховання іншого правочину: договору купівлі-продажу. Таким чином, між позивачем та відповідачем [PERSON] фактично укладено договір купівлі-продажу автомобілю, в зв'язку з чим позивач вважає, що набув права власності на спірний автомобіль. 22 березня 2017 р. позивача зупинили працівники поліції, які повідомили, що автомобіль знаходиться в розшуку. На виклик працівників поліції прибув представник Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя, який повідомив про наявність у [PERSON] заборгованості перед третіми особами, внаслідок чого на автомобіль накладено арешт та поміщено на штрафмайданчик. Накладення арешту та вилучення автомобілю порушує права позивача як власника майна. З наведених підстав позивач просить суд визнати договір доручення від 24 лютого 2011 р., на підставі якого того ж дня [PERSON] йому видана довіреність на право користування спірним автомобілем, удаваним правочином з метою приховання договору купівлі-продажу; визнати за ним право власності на вказаний автомобіль; звільнити автомобіль з-під арешту; зобов'язати Комунарський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя зняти арешт з автомобілю. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягаючи на задоволені позову. Відповідач [PERSON], будучі належним чином повідомлена про час розгляду справи, в судове засіданні повторно не з'явилась. Представник відповідача, Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції, в судове засідання не з'явився, надавши пояснення щодо позову. В пояснені представник відповідача зазначив, що 22 березня 2017 р. до Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя надійшло доручення Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про опис майна боржника: автомобілю Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON], за виконавчим листом, виданим 26 вересня 2012 р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, про стягнення солідарно з [PERSON] та інших осіб на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна заборгованості за кредитним договором в сумі 236 838,20 грн., а також витрат на сплату судового збору. 22 березня 2017 р. на виконання вказаного доручення державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя склав постанову про опис та арешт майна боржника: автомобілю Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер [NUMBER], який було затримано в Комунарському районі м. Запоріжжя. Представники третіх осіб: Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна, будучі належним чином повідомлені про час розгляду справи, в судове засіданні не з'явились, однак суд визнав можливим розглянути справу за їх відсутністю. Оскільки відповідачі та їх представники, будучі належним чином повідомлені про час розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явились, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, суд відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засідання належними документами встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АРС № 054894, виданого 25 грудня 2007 р. РЕВ МРВ ДАІ № 11 при УМВС України в Запорізькій області, легковий автомобіль MITSUBISHI, моделі GRANDIS, рік випуску 2007, колір чорний, тип легковий універсал, номер шасі JMBLRNA4W8Z001183, об'єм двигуна 2378, реєстраційний номер [NUMBER], належить [PERSON]. (а.с. 9) Згідного письмової розписки від 24 лютого 2011 р. вказаний автомобіль [PERSON] продала [PERSON], за що отримала від нього грошові кошти в сумі 13 900 доларів США. (а.с. 8) Нотаріально посвідченою довіреністю від 24 лютого 2011 р. [PERSON] на підставі усного договору доручення уповноважила [PERSON] бути її представником з правом користування (без права розпорядження) належним їй автомобілем MITSUBISHI, моделі GRANDIS, рік випуску 2007, колір чорний, тип легковий універсал, номер шасі JMBLRNA4W8Z001183, об'єм двигуна 2378, реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с. 9) При вирішені позовних вимог [PERSON] про визнання договору доручення від 24 лютого 2011 р., на підставі якого [PERSON] видана довіреність на право користування спірним автомобілем, удаваним правочином з метою приховання договору купівлі-продажу автомобілю, суд приймає до уваги таке. Згідно зі ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 235 ч.1 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В судовому засіданні встановлено, що укладенням усного договору доручення від 24 лютого 2011 р., на підставі якого [PERSON] видана довіреність на право користування спірним автомобілем, сторони приховали вчинення договору купівлі-продажу автомобілю, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою. (а.с. 8) З огляду на положення ст. 207 ч.1 ЦК України наявність письмових документів, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, підтверджують висновок суду про укладення сторонами у письмовій формі договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Згідно зі ст. 235 ч.2 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що усний договір доручення від 24 лютого 2011 р., на підставі якого [PERSON] видана позивачеві довіреність на право користування спірним автомобілем, є удаваним правочином з метою приховання вчинення договору купівлі-продажу спірного автомобілю. При вирішенні позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на автомобіль, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 2011 р. позивач уклав з відповідачем [PERSON] договір-купівлі продажу, за яким придбав у неї автомобіль MITSUBISHI, моделі GRANDIS, за 13 900 доларів США, що підтверджено письмовою розпискою, виданою продавцем. Відповідно до ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 177 ч.1 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами ст. 207 ч.1 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Системний аналіз вказаних положень цивільного законодавства дає можливість дійти висновку про те, що укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] чинний договір купівлі-продажу автомобілю є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. При цьому суд приймає до уваги, що автомобіль набуто позивачем в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ст. 11 ч.2 ЦК України. Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 червня 2015 р. у справі № 6-100цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами. В судовому засіданні встановлено, що постановою державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 22 березня 2017 р. в порядку примусового виконання виконавчого листа, виданого 26 вересня 2012 р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, на спірний автомобіль накладено арешт. (а.с. 11) Таким чином, вказаним відповідачем не визнається право власності позивача на зазначений автомобіль, що є підставою для захисту цього права в порядку ст. 392 ЦК України та визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль. При цьому суд приймає до уваги, що договір купівлі-продажу транспортного засобу згідно чинному цивільному законодавству державній реєстрації не підлягає. Відповідно до ст. 210 ч.1 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі ст. 334 ч.1 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 34 Закону України Про дорожній рух передбачено, що державній реєстрації підлягає транспортний засіб, а не право власності на транспортний засіб. Згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 з відповідними змінами, цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Таким чином, вказаним нормативно-правовим актом також передбачена державна реєстрація безпосередньо транспортного засобу, а не права власності на нього. Відповідно до ст. 37 Закону України Про дорожній рух забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, тобто в установленому законом порядку обмежується право власності на транспортний засіб шляхом заборони права користування як складової права власності. Однак таке обмеження не може абсолютно позбавляти (не визнавати) право власності особи на майно. Вирішуючи позовні вимоги про звільнення автомобілю з-під арешту, суд приймає до уваги таке. Відповідно до ст. 59 ч.1 Закону України Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В судовому засіданні встановлено, що виконавчий лист, на підставі якого накладено арешт на спірний автомобіль, видано на виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2012 р., яким з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 236 838,20 грн., а також витрати на сплату судового збору. (а.с. ) 26 вересня 2012 р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист, який направлено для виконання в Бердянський міськрайонний відділ державної виконавчої служби. (а.с. 36) Постановою державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 22 березня 2017 р. Комунарському відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя за вказаним виконавчим листом доручено проведення виконавчих дій: опис майна боржника та вилучення автомобілю Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON]. (а.с. 36) Постановою державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 22 березня 2017 р. описано та накладено арешт на автомобіль Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON]. (а.с. 11) Суд зауважує, що постановою державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 22 березня 2017 р. Комунарському відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя не доручалось накладення арешту на спірний автомобіль, а лише його опис та вилучення. Суд приймає до уваги, що як на час ухвалення судового рішення від 22 червня 2012 р. про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, так й на час накладення арешту на спірний автомобіль, він на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 2011 р. є власністю позивача, що витікає з положення ст. 334 ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що накладення арешту на спірний автомобіль порушує право позивача на розпорядження майном як складової права власності. Для поновлення порушеного права суд вважає за необхідне звільнити вказаний автомобіль з-під арешту. Відповідно до ст. 59 ч.2 Закону України Про виконавче провадження у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З наведених підстав суд вважає за необхідне зобов'язати Комунарський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя зняти арешт з спірного автомобілю після набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved