Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 7000,53 грн. та судові витрати у розмірі 243,60 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь витрати пов'язані з оплатою оголошення про виклик до суду в газеті «Запорізька правда». Відповідачка у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про день, час, та місце розгляду справи через оголошення в газеті «Запорізька правда» /а.с. 32/. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з позову [PERSON] перебував з вересня 2003 року у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою [PERSON] [INFO] сторін по справі народився син - [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження /а.с. 7/. З вересня 2009 року сторони сумісно не проживають, сімейні відносини фактично припинилися. Малолітня дитина [PERSON] залишився проживати разом з матір'ю - відповідачкою по справі. З вересня 2013 року [PERSON] постійно мешкає разом з батьком [PERSON] та знаходиться на повному його утриманні, про що свідчить довідка з місця проживання /а.с. 8/ Відповідно до вимог виконавчого листа № 2-1134, виданого 15.06.2010 року, з позивача на користь відповідачки здійснювалось стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON], про що свідчить постанова державного виконавця /а.с. 12/ Заочним рішенням № 320/4314/14-ц від 25 вересня 2014 року припинено вищевказане стягнення аліментів на користь [PERSON], та визначено місце проживання [PERSON], разом з батьком [PERSON] За період з вересня 2013 року по жовтень 2014 року заробітної плати позивача були удержані аліменти на користь відповідачки в розмірі 7000,53 грн., що підтверджується довідками про доходи від 11.11.2014 року /а.с. 10-11/. Так позивач, в своєму позові посилається на норму ст. 179 СК України, згідно якої аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням, та стверджує, що відповідачка, ухиляючись від своїх обов'язків по матеріальному забезпеченню дитини, недобросовісно набула кошти, які були призначені на утримання неповнолітньої дитини. Суд критично ставиться та не приймає до уваги, доводи позивача, що заочним рішенням суду від 25 вересня 2014 року встановлено, що малолітня дитина [PERSON] з вересня 2013 року, мешкає разом з батьком [PERSON] та знаходиться на його утриманні, оскільки згідно вимог ЦПК України, встановленими вважаються ті обставини, які вказані у резолютивній частині рішення. А рішення про встановлення факту проживання [PERSON] разом з [PERSON] з вересня 2013 року відсутнє. Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової суми, оскільки жодною нормою права не передбачено повернення сплачених аліментів на утримання дитини.

Outcome: dismissed