Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати квартиру № 28, що знаходиться в м. Одесі, по провулку Дунаєва, у буд. 3А, загальною площею 112,7 кв.м., такою, що належала колишньому подружжю на праві приватної спільної сумісної власності, поділити майно набуте за час шлюбу з [PERSON] шляхом: виділення та визнання за ним право власності на 1/2 спірної квартири, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 спірної квартири, визнати недійсним договір дарування квартири № 28 у будинку під № 3А по провулку Дунаєва в місті Одесі, та визнати недійсним договір дарування 118/10000 частин комплексу підземних гаражів, стояночне місце № 52, розташованого за адресою: м. Одеса, провулок Дунаєва, будинок № 3, 3-А, 3-Б, загальною площею 2908 кв.м., укладений 19.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], які діяли від імені свого малолітнього сина - [PERSON]. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, просив його задовольнити. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не зявися, про час слухання справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.08.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом. За період шлюбу між подружжям була придбана на підставі договору про дольову участь у будівництві житла № 59 від 16.03.1999р. трьохкімнатна квартира, загальною площею 112,7 кв.м., що знаходиться в м. Одесі по пров. Дунаєва, 3А, право власності на яку було оформлено на покійну [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконкому міської ради від 12.08.1999р. за № 647/99, та в якій проживає та зареєстрований по теперішній час позивач. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Обєкти права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 61 Сімейного кодексу України. Згідно з ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, що узгоджується з приписами статті 369 ЦК України, у відповідності до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із змісту ч. 3 ст. 368, ст. 369 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пленум Верховного суду України №11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п. 23 розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60,69 СК, ч.3 ст.368 ), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. З урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання спірної нерухомості сумісною власністю колишнього подружжя та вважає за необхідне поділити її шляхом визнання за позивачем право власності на 1/2 квартири № 28. Також, судом встановлено, що дочка позивача, [PERSON] після смерті [PERSON], без відома позивача, звернулася до державного нотаріуса і отримала на підставі ст. 1261 ЦК України 22.07.2009 року та 19.05.2010 року свідоцтва про право на спадщину за законом як єдиний спадкоємець на все нерухоме майно [PERSON], на підставі якого зареєструвала на себе право власності на спірну квартиру та стояночне місце № 52. Вказаний факт для позивача був дуже несподіваний. Позивач в свою чергу вважав, що на підставі ст. 1268 ЦК України, згідно з якою спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, він прийняв спадщину в установленому законом порядку, оскільки постійно проживав разом колишньою дружиною, був зареєстрований в спірній квартирі та вів з нею спільне господарство протягом усього спільного життя. Пізніше, позивачу стало відомо, що 19.04.2012 року між [PERSON] (дарувальниця) та [PERSON], [PERSON], які діяли від імені свого малолітнього сина - [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру № 28 у будинку під № 3А по провулку Дунаєва в місті Одесі, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 71,3 кв.м., загальною площею 112,7 кв. м. Відчужувана квартира належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.07.2009 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 4-1464, спадкова справа № 272/2009р, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.08.2009 року за реєстраційним номером 27771573, номер запису 3268 в книзі 193доп-110, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23518903, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 07.08.2009 року, що підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 33179772, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 15.02.2012 року. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 459. В цей же день між [PERSON] (дарувальниця) та [PERSON], [PERSON], які діяли від імені свого малолітнього сина - [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 118/10000 частин комплексу підземних гаражів, стояночне місце № 52, розташованого за адресою: м. Одеса, провулок Дунаєва, будинок № 3, 3-А, 3-Б, загальною площею 2908 кв.м. Зазначене в даному договорі майно належало дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.07.2009 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 4-1467, спадкова справа № 272/2009р, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.08.2009 року за реєстраційним номером 5823471, номер запису 3301в книзі 9г-155, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23515967, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 06.08.2009 року, що підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 33180302, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 15.02.2012 року. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 462. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз.5 п.5 постанови від 6 листопада №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Таким чином суд вважає, що дані договори укладено особою, яка не мала достатніх правових підстав на відчуження спірного нерухомого майна, оскільки на момент укладання спірних договорів воно їй не належало, у звязку з чим вимоги про визнання спірних договорів дарування недійсними слід задовольнити. Крім того, як вбачається з наведеного позивачу належить 1/2 частина спірного майна, а решта 1/2 належала б покійній [PERSON], а тому враховуючи вимоги позивача в порядку ст.ст. 1261, 1267 ЦК України суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача щодо визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Outcome: approved