Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя, в якій просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину набутого, за час спільного проживання з відповідачкою майна, та виділити йому у власність, із спільного майна подружжя, 1/2 частину квартири [ADDRESS], що складається з однієї кімнати, загальною площею 30,50 кв.м., житловою площею 17,80 кв.м. Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на ту обставину, що 25.04.1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів в м. Києві з державним центром розвитку сім»ї, актовий запис 406, між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. 28.05.2013 року на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Позивач вказує, що під час перебування у шлюбі, він з відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2005 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванової Л.М. придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], що складається з однієї кімнати, загальною площею 30,50 кв.м., житловою площею 17,80 кв.м. Вказана квартира була зареєстрована на ім»я відповідачки за первісним позовом. Таким чином, позивач вважає, що оскільки спірна квартири є об'єктом права спільної сумісної власності відповідно до положень ч. 3 ст. 372 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, то йому має бути виділена у його власність ? її частина. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Вказував на ту обставину, що на час придбання спірної квартири позивач працював, отримував стабільний дохід. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог. Подала до суду зустрічну позовну заяву в якій, заперечуючи проти задоволення позову, вказувала на те, що хоча спірна квартира і була придбана під час шлюбу, однак не за спільні кошти подружжя. Підтвердила, що під час перебування у шлюбі з позивачем, дійсно, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., на її ім'я придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS], що складається з однієї кімнати, загальною площею 30,50 кв.м., житловою площею 17,80 кв.м. Вказала, що купівля спірної квартири була вчинена за суму еквівалентну 26000 доларів США. Крім того, вказала, що частину грошових коштів у сумі 15600 доларів США на придбання спірної квартири було отримано від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві приватної власності, а іншу частину грошових коштів у сумі 11000 доларів США, якої не вистачало на придбання спірної квартири, було взято нею в кредит в Акціонерному комерційному інноваційному банку «Укрсиббанк». Крім того, вказала, що однокімнатна квартира [ADDRESS], була придбана за кошти її батьків, які вона отримала від них, після продажу трикімнатної квартири [ADDRESS]., що належала їй, її брату та батькам на праві спільної часткової власності. На підтвердження своїх доводів надала суду копії договору купівлі- продажу від 02.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Андрушко Н.П., а також розпискою на суму 7500 грн. від 2003 року. Крім того, вказала, що під час укладення договору купівлі - продажу квартири в Борисполі нею було передано продавцю квартири грошові кошти в сумі 7500 доларів США продавцю квартири під розписку, що підтверджувало джерело походження грошових коштів, що належали їй особисто. На підставі вищевикладеного вважала, що якщо у придбанні майна подружжя, крім спільних коштів вкладені і кошти отримані від реалізації особистого майна одного з них, при доведеності цього факту частка у спільному майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. На підставі викладеного просила визнати за нею ? частки на спірну квартиру. У судовому засіданні 3 лютого 2016 року збільшила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на 4/5 частки спірної квартири. Представник відповідачки за первісним позовом в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог у первісному позові, просив суд у задоволенні позову відмовити, та задовольнити зустрічний позов з підстав викладених у ньому та в заяві про збільшення позовних вимог. Представник позивача за первісним позовом у судових засіданнях 16.12.2015 року та 03.02.2016 року проти зустрічного позову заперечував, просив задовольнити первісний позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів в м. Києві з державним центром розвитку сім»ї, актовий запис 406, між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб.(а.с.100) 28.05.2013 року на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано(а.с. 4). Встановлено, що 17.02.2005 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що складається з однієї кімнати, загальною площею 30,50 кв.м., житловою площею 17,80 кв.м. між [PERSON] та [PERSON], за реєстровим № 451 , зареєстрованому в Київському мському БТІ М. Києва за реєстровим номером 7494. Продаж вчинено, згідно договору, за 140400 грн. Позивач за первісним позовом просить визнати за ним право власності на 1/2 вищевказаної квартири, вказуючи, що спірна квартира придбана ним з відповідачкою у шлюбі та є їх спільною власністю, відповідачка за перісним позовом просить відмовити в позові позивачу за первісним позовом та задольнити зустрічний, визнавши за нею право влаcності на 4/5, вказуючи, що 3/5 частки спірної квартири придбані нею, хоча і в шлюбі, однак, за її особисті кошти, а 1/5 частка її та 1/5 відповідача є такими, що придбані за кошти в шлюбі. Суд, вважає, що позиція позивача є необгрунтованою, а позиція відповідачки заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Судом встановлено, що дійсно, спірна квартира придбана відповідачкою в період перебування у шлюбі з позивачем, однак доводи позивача про те, що дане майно є спільним сумісним майном подружжя, виходячи з того, з положень ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, судом оцінюються критично, виходячи з наступного. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначене кореспондується з позицією Верховного Суду України викладеній в постанові Верховного суду України від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333 цс 15, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідачка вказує, що нею 4/5 частки квартири було придбано за власні кошти, які отримала від продажу власного нерухомого майна, вказану позицію обґрунтовує наступним. Вказує, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у місті Києві держадміністраціїі, на підставі розпорядження № 32404 від 21 жовтня 2002 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 07листопада 2002 року в реєстровій книзі за № 8258, вона, її брат та батьки були власниками, в рівних частках трьохкімнатної квартири [ADDRESS] Пояснила, що 2 липня 2003 року, вже під час перебування в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрушко Н.П., вона, її брат та батьки продали належну їм на праві приватної власності квартиру[ADDRESS] (а.с. 27). У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що продаж вищезазначеної квартири було вчинено за 27500 доларів США та батьком їй було передано за її частку в квартирі 7500 доларів США. Вказала, що 01.08.2003 вона, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савицькою Т.В., придбала однокімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS], загальною площею 21,6 кв.м., а житловою площею 11.4 кв.м. (а.с.31). Продаж було вчинено за 7500 доларів США, які вона отримала від продажу квартири [ADDRESS]. Пояснила, що грошових коштів від продажу її частки в приватизованій квартирі вистачило лише на купівлю квартири в передмісті. Також встановлено, що 15.02.2005 року відповідачка, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М., за реєстровим № 696 продала вищевказану квартиру (а.с. 33). Пояснила, що через два дні, після продажу квартири в Борисполі, а саме: 17.02.2005 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., купила спірну квартиру. Пояснила, що вартість квартири в м. Борисполі складала 7500 доларів США, які і були нею сплачені, що підтверджується розпискою покупця квартири від 05.08.2003 року (а.с.119). Вказане позивачем не спростостоване та не оспорюване. Згідно ж договору завдатку від 21.11.2004 року (а.с.35) вартість квартири у м. Борисполі вже складала15600 доларів США, які, як стверджувала у судовому засіданні [PERSON], нею і були отримані під час продажу квартири у м. Борисполі, вказана вартість продажу квартири була значно більшою ніж сплачена за нею при купівлі, у зв»язку зі зростанням вартості квартир взагалі. Також вказала, що згідно договору завдатку від 26.01.2005 року вартість спірної квартири складала 26000 доларів США. Вказане позивачем не оспорювавлось та не спростовувалось. Згідно кредитного договору № 27-3хj/02-2005И від 1.02.2005 [PERSON] взяла в АКІБ «Укрсиббанк» кредит сумі 11000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату укладання договору складає 58290 грн. Згідно п.1.3.8. вказаного кредитного договору метою кредиту є придбання однокімнатної квартири загальною площею 30,50 кв.м., жилою площею 17,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Крім того, згідно договорів поруки поручителями виступили [PERSON] та [PERSON] (а.с.75 - 81). У судовому засіданні сторони підтвердили, що на купівлю спірної квартири їм не вистачало коштів та було вирішено взяти кредит суму в розмірі 11000 США. На підставі вищевикладеного просить визнати за позивачем право на 1/5 частину спірної квартири, виходячи з того, що сумою, що була ними сплачена за квартиру в шлюбі є лише кошти отримані в кредит, з розрахунку, що 58290 грн. складають 41 відсоток, з якого позивачу за первісним позовом належить 20 відсотків. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що придбання спірної квартири [ADDRESS] було здійснено частково за особисті кошти відповідачки, отримані від продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності та за спільні кошти подружжя, що були взяті в кредит сторонами для купівлі даної квартири. Як вбачається з матеріалів справи будь - яких доказів позивач за первісним позовом на підтвердження своєї позиції щодо належності всієї спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя не надав та позиції відповідачки не спростував. Крім того, судом враховано, що позивачем не надано доказів того, що від продажу квартири за адресою: [ADDRESS], від продавця/власника ([PERSON]) на його користь були передані кошти, які він з його слів також вклав в купівлю спірної квартири. Однак, суд не погоджується з розрахунком часток сторін в спірному майні, що приведений відповідачкою, виходячи з наступного. Як вбачається з договору купівлі - продажу спірної квартири вона була придбана за 140400 грн. Згідно кредитного договору надано сторонам кредит в сумі 58290 грн ., сума, що залишилася складає 82110 грн ( 140400-58290), що складає 58 відсотків, відповідно 42 % вартості квартири складає сума, що сплачувалася сторонами за кредитним договором, та частка позивача за первісним позовом відповідно складає 21 %, що становить 21/100 , а частка відповідачки за первісним позовом складає 79/100( 58+21). Крім того, судом не приймається до уваги пояснення відповідачки, що всі кошти, що були отримані нею від продажу квартири в Борисполі були вкладені в придбання спірної квартири, а саме 15600 доларів США, виходячи з розрахунку, викладеного вище, згідно якого сума 82118 грн є меншою від 15600 доларів США та складає 15492 доларів США. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. При недоведеності під час розгляду справи факту порушень його прав та на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову. Враховуючи викладене вище, та розмір особистих грошових коштів, що були залучені позивачкою за зустрічним позовом та розмір грошових коштів отриманих подружжям в кредит для придбання спірної квартири, суд дійшов висновку, що частка [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя складає 21/100 частку однокімнатної квартири [ADDRESS], а [PERSON] складає 79/100 часток однокімнатної квартири [ADDRESS].

Outcome: partial