Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про скасування рішення міської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки та скасування державного акту права власності на земельну ділянку. Позов обгрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31.08.1995 року квартира загальною площею 81.8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить йому на праві спільної сумісної власності у рівних долях з [PERSON] та [PERSON] . Крім того, за вищевказаною адресою знаходиться земельна ділянка площею 0.1000 га, для обслуговування будинку. В березні 2020 року він звернувся до відповідачки, щоб вона надала йому документи на земельну ділянку, так, як вона є спільною. Однак, відповідачка повідомила, що вказана земельна ділянка належить їй на праві приватної власності і тому відмовилась надати документи на земельну ділянку. 15 квітня 2020 року його представником був надісланий адвокатський запит в Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на що отримана відповідь, де зазначено, що дійсно, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №349 від 28.10.1997 року. На підставі вказаного рішення відповідач отримала державний акт права власності на земельну ділянку серії ІФ 026657 від 22.11.2004 року за кадастровим номером 2610100000:03:002:0086 площею 0.10 га. 23 квітня 2020 року його представник повторно звернувся з адвокатським запитом, де просив надати інформацію на яких підставах вищевказану земельну ділянку зареєстровано на праві власності тільки за [PERSON] , на що отримано відповідь в якій зазначено, що при виготовленні технічної документації на земельну ділянку була допущена помилка, а саме не враховано право власності на земельну ділянку інших власників житлового будинку, які мають рівні частки, тобто його та було порекомендовано звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Вважає, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №349 від 28.10.1997 року в частині про безоплатну передачу у приватну власність земельну ділянку площею 0.10 га, що за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] та державний акт права власності на земельну ділянку серії №026657 від 22.11.2004 року, кадастровий номер 2610100000:03:002:0086 є не законними та такими, що підлягають до скасування. 26.11.2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Неште А.І. подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що як вказано в позовній заяві [PERSON] приватизувала земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:03:002:0086 площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, за адресою [ADDRESS] , та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія ІФ №026657 від 22.11.2004 року. Передача у власність даної земельної ділянки відбулася згідно Рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, від 28.10.1997 р, № 349, про затвердження матеріалів інвентаризації і передачі у власність земельних ділянок громадянам згідно Постанови КМУ №15-92 від 26.12.1992 року. На підставі вищевказаного Рішення, проектною організацією Івано-Франківським інститутом землеустрою у 2004 році, виготовлено технічну документацію по земельно-кадастровій інвентаризації земель та виготовленню документів що посвідчують право приватної власності на землю гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Після отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації відповідно до ст.125 Земельного кодексу України в редакції від 01.01.2004 року, в [PERSON] виникло право власності на дану земельну ділянку. В зв`язку із відсутністю другого співвласника житлового будинку на території України та для реалізації свого права на земельну ділянку, заяву на приватизацію було написано власноручно одним із власників, а саме [PERSON] . До заяви було подано пакет необхідних документів в тому числі Свідоцтво на право власності на житло за [NUMBER] від 07.09.1995 р. Отже, відповідачкою не було приховано інформації щодо кількості чи наявності співвласників житлового будинку. Розглянувши дану заяву, орган місцевого самоврядування прийняв відповідне рішення, яке і стало підставою для видачі та реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ №026657 від 22.11.2004 року, кадастровий номер 2610100000:03:002:0086. Просить суд відмовити в задоволенні позову. 26.11.2020 року представником відповідача - Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Медицькою С. в судовому засіданні подано відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що для вирішення питання передачі у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] -Франківську виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради розглядав матеріали відділу земельних ресурсів, належним чином складені Архітектурно-планувальним бюро на замовлення [PERSON] . Зазначені матеріали інвентаризації містять в собі складові, що є обов`язковими її частинами, в тому числі: план земельної ділянки, із визначенням площі спірної земельної ділянки, топо-геодезичні вишукування земельної ділянки; копії правоустановчих документів на квартиру [ADDRESS] , заява гр. [PERSON] . Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на ст. 120 чинного Земельного Кодексу України та відповідачка не зважаючи на приписи закону оформила право власності на вказану земельну ділянку на своє ім`я, таким чином, на його думку, виникло порушення його прав. Однак, чинний Земельний Кодекс України від 25.10.2001 № 2768-111 вступив в дію 25.10.2001 року, тобто через 4 роки після прийняття оскаржуваного рішення, відтак відповідач не могла порушити приписи закону, які не були прийняті і не могли діяти на момент виникнення спірних правовідносин. Закон зворотньої дії в часі немає. Чинним законодавством передбачено право особи на приватизацію земельної ділянки, а не обов`язок. Це право реалізовується в порядку встановленому законом, шляхом подачі відповідної заяви. ЗК України 1990 року та чинний Земельний кодекс України 2001 року не передбачає, без наділення відповідної особи повноваженням в порядку встановленому законом, здійснювати від імені особи будь-які дії та вчиняти правочини (в тому числі подавати заяви на приватизацію земельної ділянки). Відтак, співвласник [ADDRESS] , [PERSON] , будучи зацікавлена у приватизації земельної ділянки подала відповідну заяву до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Інші співвласники цього майна [PERSON] та [PERSON] не виявили бажання стати співвласниками земельної ділянки. Таким чином, вважають, що при прийнятті оскаржуваного рішення, Міською радою не порушено прав та охоронюваних законом інтересів [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом позивачем не надано обгрунтування в чому полягає незаконність прийняття оскаржуваного рішення, не наведено підстав для скасування рішення, не надано жодних належних та допустимих доказів щодо обгрунтування заявлених позовних вимог та які йому чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач в судовому засіданні заперечила з приводу задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, просила в позові відмовити. Представник відповідача - Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши всі докази в їх сукупності, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 06.06.1995 року складено технічний паспорт на квартиру яка передана у власність [PERSON] , згідно Закону України про приватизацію державного житлового фонду», а саме квартира [ADDRESS] , записана у реєстрову книгу №165 за Р№6677 на праві приватної власності в бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації виконкому Івано-Франківської міської Ради народних депутатів. Згідно копії свідоцтва про право власності від 07.09.1995 року виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] (дочці), [PERSON] - (брату) в рівних долях. 04.08.1997 року Геослужбою управління архітектури і містобудування погоджено план присадибної ділянки по [ADDRESS] якою користується [PERSON] . Із технічної документації, копія якої міститься в матеріалах справи, по земельно- кадастровій інвентаризації земель та виготовленню документів, що посвідчують право приватної власності на землю громадянці [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , вбачається, що 11.08.2003 року [PERSON] зверталась до начальника міського відділу земельних ресурсів із заявою про надання дозволу на складення державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS] . Окрім того міститься витяг з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 28.10.1997 року №349, (друкований на комп`ютері текст) де в п.5 зазначено «Для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд - присадибна ділянка (згідно додатку)» та в зазначеному пункті рішення мітиться дописаний рукописний текст « [PERSON] , [ADDRESS] ». З висновку начальника управління архітектури і містобудування [PERSON] від листопада 2003 року, вбачається, що [PERSON] погоджено передача у власність земельної ділянки розташованої на [ADDRESS] . 12.01.2004 року Івано-Франківським міським управлінням земельних ресурсів надано висновок про те, що погоджено передачу у власність земельної ділянки розташованої на [ADDRESS] площею 0,1000 га громадянину [PERSON] . Згідно державного акту від 22.11.2004 року серія №026657 [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету №349 Івано-Франківської міської ради від 28.10.1997 року є власником земельної ділянки 0,1000 га розташованої по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Архівним відділом Івано-Франківської міської ради 25.03.2020 року надано архівний витяг з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 28.10.1997 року №349, з якого вбачається, що [PERSON] , передано у приватну власність земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , площею 1000 кв.м. З листа начальника головного управління Держеокадастру в Івано-Франківській області Чорнописького Л. від 22.04.2020 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2610100000:03:002:0086 площею 0.1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] відповідно до державного акту на право власності на землю (серія ІФ №026657, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі від 22.11.2004 року за №010429401049. Реєстрація проводилась на підставі технічної документації по земельно-кадастровій інвентаризації та виготовленню документів, що посвідчують право приватної власності на землю гр.. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розробленої ДП Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у 2004 році. Окрім того, як вбачається з листа начальника головного управління Держеокадастру в Івано-Франківській області Чорнописького Л. від 28.04.2020 року Головним управлінням встановлено, що при виготовленні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номерам 2610100000:03:002:0086 була допущена помилка, а саме: не враховано право власності на земельною ділянку інших власників житлового будинку у частках, які визначені свідоцтвом на право власності на житло. Статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами та державою відповідно до закону. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські, районні та обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Як встановлено судом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 2610100000:03:002:0086. Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спірні правовідносини регулюються нормами ЗК УРСР в редакції, чинній на момент передачі безоплатно в приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки (28 жовтня 1997 року). За статтею 30 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Частиною першою статті 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 42 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) встановлено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, рішення цих органів можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, яких стосується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та заявляти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою такого позову є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення ради. Тобто, якщо на підставі рішення органу місцевого самоврядування фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 25-28), від 20 березня 2019 року у справі № 756/5081/14-ц (пункт 32), від 3 липня 2019 року у справі № 756/5080/14-ц (пункт 37), від 16 червня 2020 року у справі № 554/9719/18)). З урахуванням наведеного, судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за № 349 від 28.10.1997 року про розгляд матеріалів міського земельного відділу земельних ресурсів на підставі якого затверджено матеріали інвентаризації і передання в приватну власність земельної ділянки громадянам згідно Постанови Кабінету Міністрів за №15-92 від 26.12.1992 року для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд - присадибної ділянки (згідно додатку) прийнято з порушенням законодавства, оскільки не було враховано, що використання і розпорядження земельною ділянкою згідно статті 42 ЗК УРСРС мало здійснюватися співвласниками квартири спільно. Державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення, зокрема, органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі такого акта безпосередньо залежить від законності відповідного рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого цей акт видано. Судом встановлено, на підставі рішенням Івано-Франківської міської ради за № 349 від 28.10.1997 року [PERSON] видано державний акт серії ІФ №026657 на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі від 22.11.2004 року за №010429401049 Згідно положень статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Разом з тим, установивши, що державний акт серії ІФ №026657 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:03:002:0086, який видано [PERSON] на підставі рішення Івано-Франківської міської ради за № 349 від 28.10.1997 року, яке прийнято з порушенням чинного законодавства, і цим актом порушується права позивача на отримання у власність земельної ділянки, як співвласника нерухомого майна, яке на ній знаходиться, суд дійшов висновку що згідно ст. 155 ЗК України держаний акт може бути визнаний судом недійсним. Однак, звертаючись до суду з позовом [PERSON] заявлено вимогу про скасування державного акту на право власності земельної ділянки серії ІФ026657 від 22.11.2004 року, кадастровий номер 2610100000:03:002:0086 за адресою: [ADDRESS] . Оскільки нормами ст. 155 ЗК України передбачено, що держаний акт може бути визнаний судом недійсним, не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування державного акту на право власності земельної ділянки серії ІФ026657 від 22.11.2004 року, кадастровий номер 2610100000:03:002:0086 за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.ст.16 ЦК України, ст.ст.152,155 ЗК України,

Outcome: partial