Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 01 січня 2014 року між ним та відповідачем було нібито укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,1 га, розташованої на території Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і належить на праві власності позивачеві. Договір було укладено строк на 10 років зі сплатою орендної плати в розмірі 3355,72 грн. щорічно, орендна плата повинна сплачуватися два рази на рік. Позивач зазначає, що дійсно підписував договір оренди земельної ділянки з відповідачем ПАТ «Агротехсервіс-Синельникове», але це зовсім не той договір, який він отримав на руки лише у лютому 2017 року. Позивач неодноразово звертався до керівництва ПАТ «Агротехсервіс-Синельникове» з метою отримання свого екземпляру договору, але не отримував жодної відповіді. Цей договір був посвідчений сільською головою Дібровської сільської ради, але на договорі немає дати посвідчення та відмітки про реєстрацію у книзі реєстрів договорів, що є істотним порушенням умов договору. Також договір був зареєстрований 03 червня 2014 року реєстраційною службою Синельниківського міжрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, тобто через півроку з дня його підписання, на підставі підробленого договору, оскільки у ньому стоїть не підпис позивача і в договорі фігурує позивач як «Калиневич», а не як «Калинович», що свідчить про допущену помилку через відсутність паспорту позивача. З приводу підроблення договору позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про злочин. Вважає, що відповідач використовує належну йому земельну ділянку безпідставно і просить суд визнати вищезазначений договір оренди землі недійсним та скасувати державну реєстрацію даного договору, вилучити запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки був укладений у письмовій формі, пройшов державну реєстрацію, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, отримував орендну плату, що вказує на його волевиявлення та на реальне настання правових наслідків за цим договором, тому підстав для визнання його недійсним не існує. Також на даний час діючим законодавством не передбачено обовязку посвідчення договорів сільською головою та у книзі реєстру договорів. Такий порядок передбачався Постановою КМУ від 25 грудня 1998 року №2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі», яка втратила чинності 05 серпня 2011 року, тоді як оспорюваний договір був укладений 01 січня 2014 року. Під час реєстрації вказаного договору оренди земельної ділянки державним реєстратором дійсно була допущена технічна помилка в написанні прізвища позивача замість «Калинович», вказано «Калиневич». З метою виправлення даної помилки представником відповідача було подано відповідну заяву про внесення змін до Державного реєстру прав, за результатами якої дану посилку було виправлено. Крім того, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про вищезазначену земельну ділянку, відомості про власника земельної ділянки зазначені вірно [PERSON], що свідчить про безпідставність посилань позивача про те, що державний реєстратор могла допустити таку помилку тільки у разі відсутності у неї відповідних документів. До укладення договору оренди земельної ділянки позивачем було надано відповідачу усі документи, необхідні для оформлення договірних відносин та подальшої реєстрації договору оренди земельної ділянки, зокрема, копія паспорта, копія ідентифікаційного номеру, копія державного акту про право приватної власності на землю. Усі договори укладаються відповідачем за єдиною однаковою для всіх орендодавців формою, що спростовує посилання позивача на нібито підписання ним договору іншого змісту. Зазначені посилання також жодним чином не доведені, копія відповідного договору не надана. Також вважає, що позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки та вилучення запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач у судове засідання не зявився, доручивши представництво своїх інтересів в суді представникові. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Також зазначила, що до 2014 року сторони перебували у договірних правовідносинах і відповідач користувався належною позивачеві земельною ділянкою на умовах оренди. У 2014 році відповідач не мав намір на запропонованих йому умовах договору надавати земельну ділянку в оренду позивачу, однак позивач захопив її. Орендну плату позивач отримував, оскільки позивач користувався земельною ділянкою і сплачував за це. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала письмові заперечення проти позову і просила у їх задоволенні відмовити. Також зазначила, що іншого договору оренди земельної ділянки не існувало, оскільки усі договори укладаються відповідачем за єдиною однаковою для всіх орендодавців формою. Зазначений договір був наданий позивачеві на руки для ознайомлення, через декілька днів позивач передав один екземпляр підписаного договору відповідачу, а другий залишився у нього. Можливо екземпляр договору, що залишився у позивача, підписав і не сам позивач, однак дані обставини не впливають на дійсність договору. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2014 року; копія [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 04 червня 2014 року; копія [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; відомості про виплату грошей; висновок судової почеркознавчої експертизи від 07 липня 2017 року; копія державного акту на право приватної власності на землю; інші докази. Таким чином суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Факт належності позивачу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,100 га, розташованої на території Дібровської сільської ради підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Св021819. Зазначений факт також вбачається з копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 травня 2014 року. З наданої суду копії договору оренди земельної ділянки, 01 січня 2014 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,1 га, розташованої на території Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і належить на праві власності позивачеві. Договір було укладено строк на 10 років зі сплатою орендної плати в розмірі 3355,72 грн. щорічно, орендна плата повинна сплачуватися два рази на рік. Позивач оспорює дійсність вищезазначеного договору, посилаючись на те, що він такого договору не підписував, а підписав у 2014 році інший договір, який йому надано було відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто позивач повинен довести суду ті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, оскільки лише на припущеннях судове рішення ґрунтуватися не може. Жодного доказу наявності будь-якого іншого договору, ніж той, який було позивачем надано до позовної заяви, суду не надано, відповідач даний факт заперечує, посилаючись на те, що усі договори укладаються відповідачем за єдиною однаковою для всіх орендодавців формою, тому даний факт позивачем не доведений. В той же час, згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №1962-17 від 07 липня 2017 року, у наданому суду договорі оренди земельної ділянки підпис від імені [PERSON] в графі «Від Орендодавця» виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається з матеріалів справи, а також було підтверджено у судовому засіданні сторонами, 01 січня 2014 року між позивачем та відповідачем дійсно укладався договір оренди земельної ділянки. Як зазначає позивач, він підписував інший договір оренди, не той що наданий до позовної заяви та отриманий ним лише у лютому 2017 року. Як зазначалося вище, факт підписання позивачем іншого договору оренди земельної ділянки не доведений. Однак, навіть при таких обставинах суд вважає дані обставини такими, що не свідчать про недійсність вказаного договору. Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначено у рішенні Верховного Суду України №6-849цс15 від 09 грудня 2015 року, для визнання недійсним договору оренди землі необхідно, щоб таким договором були порушені права позивача. Отже, при зверненні до суду, позивач повинен довести суду дві обставини: -недотримання вимог діючого законодавства, які були допущені відповідачем під час укладення оспорюваного договору; -дії відповідача спричинили порушення прав позивача. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач їх обґрунтовує лише тим, що у договорі оренди земельної ділянки стоїть не його підпис. В той же час, жодним чином позивач не зазначає яким чином порушені його права, з якою метою існує необхідність визнання вказаного договору недійсним, які саме умови договору його не влаштовують у порівнянні з тими, які містилися у договорі, який позивач начебто підписав у 2014 році. Крім того, як було визнано сторонами та підтверджується відомостями на виплату грошей, відповідач з січня 2014 року по сьогоднішній день, тобто вже більше трьох років, користується належною позивачу земельною ділянкою, позивач кожного року отримував орендну плату за землю, жодних претензій відповідачу з приводу користування останнім належною йому земельною ділянкою не мав, до суду чи інших органів з метою повернення земельної ділянки з володіння відповідача не заявляв, у звязку з чим суд приходить до висновку, що навіть, якщо відповідач і не підписував наданий суду договір, однак його волевиявлення на реальне настання правових наслідків за оспорюваним договором оренди земельної ділянки відповідало його внутрішній волі. Також позивачем не спростовані посилання представника відповідача на те, що перший екземпляр договору, що був переданий відповідачу, позивачем підписаний, оскільки клопотань про проведення почеркознавчої експертизи саме договору, який мається у відповідача, суду не заявлялося, а тривала бездіяльність позивача, відсутність у нього претензій, отримання орендної плати викликає сумніви в достовірності його посилань на те, що договів оренди земельної ділянки з відповідачем він не укладав. Посилання позивача на те, що на оспорюваному договорі оренди земельної ділянки відсутні дата посвідчення та відмітка про реєстрацію у книзі реєстрів договорів, є необґрунтованими, такі вимоги мали місце до 05 серпня 2011 року на підставі Постанови КМУ від 25 грудня 1998 року №2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі». З 05 серпня 2011 року зазначена постанова втратила чинності, оспорюваний договір між сторонами укладений у січні 2014 року, тобто коли вже вказаний порядок державної реєстрації договорів оренди землі не діяв, у звязку з чим вищезазначені вимоги на даний договір не поширюються. Відповідачем був визнаний факт того, що під час реєстрації оспорюваного договору оренди земельної ділянки державним реєстратором була допущена технічна помилка в написанні прізвища позивача замість «Калинович», вказано «Калиневич» і з метою виправлення даної помилки представником відповідача було подано відповідну заяву про внесення змін до Державного реєстру прав, за результатами якої дану посилку було виправлено. Як зазначено у рішенні Верховного Суду України №6-127цс13 від 18 грудня 2013 року, договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо його істотних умов, а з моменту державної реєстрації він набирає чинності, тобто набуває юридичної сили. Отже, вищезазначена технічна помилка жодним чином не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про вищезазначену земельну ділянку, відомості про власника земельної ділянки зазначені вірно [PERSON], що свідчить про безпідставність посилань позивача про те, що державний реєстратор могла допустити таку помилку тільки у разі відсутності у неї відповідних документів. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідача не підлягають відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed