Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що з 16 серпня 1997 року по 04 червня 2014 року перебував у шлюбі з відповідачкою, від якого народилося двоє дітей- [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначає, що відповідачка не займається вихованням та утриманням дітей, а влаштовує своє особисте життя, більш того перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми. Натомість він характеризується позитивно, любить синів, фактично самотужки опікується про них, здійснює догляд та виховання, а тому просить суд покласти виховання дітей [PERSON] та [PERSON] на нього та визначити їх місце проживання з батьком- [PERSON]. Позивач позов підтримав, просить справу розглядати без його участі (а.с. 54) Відповідачка категорично заперечує проти задоволення вимог, надавши письмові заперечення, вказуючи, що викладені позивачем доводи нічим не підтверджені, натомість , вона працює вчителем, має стабільний доход і гарні характеристики, ніяким чином не перешкоджає батькові у спілкуванні з дітьми, а тому просить суд відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі. (а.с.40-44) Представник відповідачки - [PERSON] в судовому засіданні підтримав доводи [PERSON] і у задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи- Єфіменко О.М. пояснила, що підстав для зміни місця проживання дітей немає, при цьому надавши письмовий висновок Служби у справах дітей Сумської міської ради, в якому зазначено, що недоцільно розлучати дітей з матір'ю, а відповідно і місце проживання дітей повинно бути із [PERSON] Заслухавши позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Під час розгляду справи встановлено, з 16 серпня 1997 року по 04 червня 2014 року [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON], від якого народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.12-14, 18) Після розлучення діти проживають із матір'ю -[PERSON] 07 серпня 2014 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а.с. 51-53) Згідно характеристики, наданої КП « Сумижитло» СМР від 13 червня 2014 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] і за час свого проживання з 2005 року скарг від сусідів та мешканців будинку на нього не надходило (а.с. 9) Відповідно довідки КУ «Сумська спеціалізована школа 1-2 ступенів № 7» від 03 липня 2014 року № 272 [PERSON] працює на посаді вчителя української мови та літератури з 1997 року і по теперішній час, як убачається із характеристики за час роботи зарекомендувала себе із позитивної сторони як вчитель так і людина, має постійний заробіток (а.с. 45-47) Натомість, позивач [PERSON] не надав суду жодного документу, з якого б убачалося місце його роботи та займана посада, розмір доходів тощо, а також не підтверджено належними доказами ті обставини, що саме він утримує дітей, виховує їх, відводить до школи, купує дітям їжу та одяг, забезпечує побут та дитячі розваги. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей СМР від 31.10.2014 року № 2551, служба вважає за можливе встановити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом із їх матір'ю- [PERSON], навівши обґрунтування, в тому числі враховуючи бажання дітей проживати із матір'ю. Частиною1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 153 СК України передбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними за собами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити здоров'ю дитини. Згідно принципів 4, 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування; дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю; дитина має право на отримання освіти, яка має бути безкоштовною і обов'язковою, по крайній мірі, на початкових стадіях; найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на її батьках; дитині повинна бути забезпечена повна можливість ігор і розваг, які б були направлені на цілі, що переслідуються освітою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст. 9 вказаної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 2 і 3 ст. 11, ч. ч. 1 і 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, на даний час суд не вбачає правових підстав для того, щоб розлучати малолітніх дітей з їх матір'ю, адже позивач не довів перед судом достатніми, належними та беззаперечними доказами у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України своє переважне право як батька на проживання дітей з ним, як і ті обставини, що [PERSON] веде аморальний спосіб життя, в достатній мірі не виховує, не піклується про дітей і чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з ним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed