Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 01 листопада 2013 року він працював в ПАТ «РАМБУРС» на посаді слюсаря - ремонтника. 13 травня 2015 року позивач надав до відділу кадрів повістку оформлену відповідно до Додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМ України від 21 березня 2002 року № 352. Як було роз'яснено позивачу що він зобов'язаний написати заяву про звільнення у зв'язку із призовом на строкову військову службу. Позивач не мав бажання звільнятися із займаної посади, однак, як запевнив його працівник відділу кадрів, що адміністрація відповідача діє у відповідності Закону, та позивач підлягає звільненню. 14 травня 2015 року позивача було звільнено з роботи в зв'язку із призовом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14 травня 2015 року. Позивач вважає своє звільнення протиправним та просить скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14.05.2016 року ПАТ «РАМБУРС» в частині звільнення його з 14.05.2016 року у зв'язку з призовом на військову службу (ч. 3 ст. 36 КЗпП України), поновити його на посаді слюсаря - ремонтника Приватного акціонерного товариства «РАМБУРС» та стягнути з відповідача на його користь 25308,08 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В своїй позовній заяві позивач зазначив, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом № 1126-VII від 17.03.2014 р. оголошено проведення часткової мобілізації. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України 15 січня 2015 року, та який набрав законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Вінницької області та м. Києві. В пункті 7 зазначеного Указу Президента України, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. Законом України від 27 березня 2014 року № 1169- VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 01 квітня 2014 року) внесено зміни до КЗпП України, законів України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», норма щодо збереження за громадянами, які призвані на строкову військову службу на особливий період, місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, набула чинності з 08.02.2015 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII, тобто на дату звільнення Позивача була чинною. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на травень 2015 року), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Отже, на думку позивача, громадянам України, покликаним на строкову військову службу, так само як і мобілізованим на військову службу в період мобілізації, Законом встановлені гарантії щодо збереження робочого місця (посади) на підприємстві, установі, організації і середньої заробітної плати на період не більше одного року. Трактуючи вказані норми Закону позивач вважає, що звільнивши його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідач не виконав приписи вказаних норм, невірно застосувавши закон, оскільки спеціальні норми більш повно та вичерпно охоплюють специфіку ситуації і статус суб'єкта. В судове засідання позивач не з'явився, проте представник позивача, адвокат [PERSON] надіслав до суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача ПрАТ «РАМБУРС» будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, проте подав до суду клопотання в якому просить проводити розгляд справи без його участі та відмовити в задоволенні позовних вимог повістю, в тому числі в частині поновлення строку пред'явлення позову. Крім того відповідачем ПрАТ «РАМБУРС» подано письмове заперечення на позовну заяву [PERSON], в якій відповідач просить відмовити позивачеві в його позові про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В своєму письмовому запереченні представник відповідача посилається на те, що норма КЗпП, яка регламентує вказані правовідносини вступила в силу 11 червня 2016 року, отже не діяла на час звільнення позивача, тому наказ (розпорядження) відповідача є правомірним. Суд, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши представлені докази, приходить до слідуючого висновку. У відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В своєму позові [PERSON] просить поновити йому строк для звернення до суду, вказуючи, що пропустив його з поважної причини, оскільки проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. У відповідності до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Дослідивши представлені докази суд приходить до висновку, що позивачеві слід поновити процесуальний строк для звернення до суду, як такий, що пропущений ним з поважних причин. Як вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] (а.с.11,12) позивач [PERSON] 01.11.2013 року прийнятий на посаду слюсаря - ремонтника ПрАТ «РАМБУРС». Відповідно до копії наказу (розпорядження) ПАТ «РАМБУРС» № 17-3/15 від 14 травня 2015 року позивача [PERSON] звільнено з посади слюсара на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП в зв'язку з призовом до лав Збройних Сил України. З моменту прийняття на роботу Позивача, між ним та Товариством виникли трудові відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до положень ст.4 КЗпП України - законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ч. 1 ст. 1 КЗпП України - Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Таким чином, саме КЗпП України є основним та водночас спеціальним нормативно правовим актом, що регулює трудові відносини між роботодавцем та працівником, якими в даному випадку є відповідач та позивач, відповідно. Згідно ч.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України в редакції від 26.04.2015 року, у редакції, яка була чинною станом на 14.05.2015р., підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Згідно ч.4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» зі змінами та доповненнями встановлено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Таким чином, законодавець розмежував підстави для проходження громадянами військової служби та порядок її проходження в залежності від виду. Для громадян, що призвані або проходять військову службу законодавством встановлено права та обов'язки, в тому числі в залежності від виду військової служби. В тому числі, передбачаються соціальні гарантії, виплати та пільги. Частиною 3 статті 119 КЗпП України в редакції від 26.04.2015 року, що діяла станом на дату звільнення Відповідача було встановлено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Представником відповідача надано копію повістки [PERSON] про призов його на строкову військову службу. Виходячи з приведеної вище норми ч. 4 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов'язок і військову службу» така служба є окремим видом військової служби та не прирівнюється до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відтак, гарантії та пільги надані громадянам призваними саме на військову службу за призовом під час мобілізації не поширюються на громадян, які призвані на строкову військову службу. Крім того, Законом України «Про Внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015р., внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, якими передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказана редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України набула чинності 11 червня 2015 року, при цьому відповідачем було винесено наказ (розпорядження) про припинення трудового договору з позивачем 14 травня 2015 року. З наведеного можна зробити висновок про те, що ПрАТ «РАМБУРС»

Outcome: dismissed