Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати поважними причини пропуску позовної давності для оспорювання договору дарування від 27 грудня 2017 року та визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 27 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Тетяною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 1103, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати у розмірі 5 768 грн. 40 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 15.08.1951 він та [PERSON] перебували у шлюбі, під час якого у них народилась донька [PERSON] та син [PERSON] . В період перебування у шлюбі позивачу була надана земельна ділянка по [ADDRESS] , нумерація якої була змінена на № 10. Після її забудови за спільні кошти 09 червня 1985 року міськкомунгоспом виконкома Мелітопольської міської Ради позивачу було видане свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок, який був спільною власністю позивача та його дружини [PERSON] . [INFO] його дружина померла. За життя дружина склала заповіт на користь доньки на Ѕ частину будинку [ADDRESS] . Їхній син увесь час проживав за іншою адресою. Ніхто з них заяв про прийняття спадщини після смерті дружини не подавав. [INFO] помер син позивача [PERSON] , після смерті якого позивач склав заповіт на користь своєї доньки та його онуки, які останні десять років його доглядали. З кінця 2016 року до нього почав приходити його онук [PERSON] , який говорив, що він також зможе надавати йому допомогу, що він продовжувач роду [PERSON] та після його смерті повинен отримати будинок позивача. 27.12.2017 у нотаріуса він підписав договір, однак який саме договір він підписує йому не було відомо, української мови він не знає, навіть не розуміє її і не читає нею. Онук завірив його, що він залишиться власником будинку та за ним буде здійснений догляд. У березні-квітні 2018 року онук разом із родиною переїхав мешкати до нього, де допомагав та доглядав за ним. Своїй доньці про укладений договір позивач нічого не розповідав. Починаючи з вересня 2018 року відношення онука змінилось, він перестав здійснювати допомогу позивачу. В грудні 2018 року в судовому засіданні позивач дізнався, що 27.12.2017 він підписав договір дарування житлового будинку у зв`язку із чим його онук увів його в оману, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що його онук [PERSON] обіцяв, що буде доглядати за ним та надавати допомогу, крім того при підписанні 27.12.2017 договору завірив, що він залишиться власником будинку. При підписанні договору нотаріус йому нічого не пояснював, договір не зачитувала, він тільки його підписав і все. Про те, що він подарував свій будинок онуку він дізнався в грудні 2018 року, до цього часу він вважав себе власником вказаного будинку. Стосовно пропуску строку позовної давності зазначив, що оскільки після укладення договору він віддав відповідачу свій паспорт та ідентифікаційний код, які останній не повертав, позивач вимушений був отримувати новий паспорт у зв`язку із чим дані обставини перешкоджали йому вчасно звернутись до суду із вказаним позовом. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме: визнати поважними причини пропуску позовної давності для оспорювання договору дарування від 27 грудня 2017 року та визнати договір дарування будинку недійсним. Представник позивача - адвокат Зімбіцька І.Ю. в судовому засіданні підтримала доводи позивача та зазначила, що позивач помилявся в суті договору, вважав, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Але, після підписання договору дарування відповідач не надавав необхідної уваги позивачу, а саме: не купував продукти харчування та не готував їжу, часто позивач був голодний. Останній скаржився на це сусідам. І тільки в судовому засіданні в грудні 2018 року позивач дізнався, що підписав договір дарування будинку. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, визнати поважними причини пропуску строку позовної давності через необізнаність позивача про укладення договору дарування та через відсутність особистих документів, які знаходились у відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала доводи позивача та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача-адвокат Цимбалюк М.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що позивач добровільно 27.12.2017 підписав договір дарування будинку і йому були роз`яснені та відомі наслідки його підписання. Відповідач, проживаючи з позивачем, доглядав його, надавав допомогу як онук своєму дідусеві. Доводи позивача про поважність пропуску строку для звернення до суду є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачу було відомо про існування вказаного договору з моменту його укладення. У задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Третя особа - нотаріус Малихіна Т.А. в судовому засіданні пояснила, що 27.12.2017 вона засвідчила договір дарування будинку [ADDRESS] . Нею роз`яснювалось позивачу, що після укладення вказаного договору він не буде власником будинку. Сторони повідомили їй, що після укладення договору будуть разом проживати у вказаному будинку. Угода була укладена українською мовою, але всі розмови стосовно угоди велись російською мовою. Нею був перекладений договір усно на російську мову. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено наступне: [PERSON] та [PERSON] 15 серпня 1951 року уклали шлюбу, після укладення якого прізвище сторін зазначено як « [PERSON] », про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис 563 /а.с.11/. Від вказаного шлюбу у сторін народились діти: [INFO] у них народилась донька [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON] , про що свідчать копії свідоцтв про народження /а.с. 10/. В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] збудували на спільні кошти житловий будинок [ADDRESS] , який був оформлений на [PERSON] згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.06.1985 /а.с. 14-16/. Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України (діючої на той час) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, з урахуванням вказаного положення житловий будинок [ADDRESS] був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть /а.с. 12/. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Частка майна одного з подружжя у спільній сумісній власності входить до спадщини після смерті цього подружжя та спадкується спадкоємцями на загальних підставах. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (від 01.01.1964, норма статті яка діяла на той час), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом після померлої [PERSON] були: її діти та чоловік. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 554 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до ст. 17 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилася, заповіти не посвідчувалися. Але, відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.01.2019 за донькою позивача - третьою особою у справі [PERSON] визнано право власності на ј частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON]. І , відповідно, в цій частині визнано недійсним договір дарування будинку, укладений 27.12.2017 сторонами у справі. Позивач, чоловік померлої [PERSON] , прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки він проживав у спадковому будинку та користувався ним. Син померлої [PERSON] проживав за іншою адресою і спадщину після смерті матері не прийняв. [INFO] помер син позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть /а.с.13/. 06 липня 2013 року позивач [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондар Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 1798, відповідно до якого на випадок своєї смерті належний йому будинок за [ADDRESS] він заповів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] /а.с.20-22/. 27 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за №1103, відповідно до умов якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на неприватизованій земельній ділянці, загальною площею 0,0611га /а.с.94-95/. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16. Як вбачається з пояснень [PERSON] він помилково вважав, що укладаючи договір з онуком 27.12.2017 він залишиться власником вказаного будинку, а відповідач буде його утримувати та надавати матеріальну допомогу. Зокрема, позивач звертаючись до суду, як підставу для визнання договору дарування житлового будинку, укладеного між ним та відповідачем, вказував на те, що він є особою похилого віку, хворіє багатьма хронічними захворюваннями і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що він помилявся щодо правової природи договору, прав та обов`язків сторін, які для нього мають істотне значення, та вважав, що ним був укладений інший договір і він залишається власником спірного будинку. Як було встановлено в ході розгляду справи, після укладення оспорюваного договору позивач продовжує проживати у спірному будинку, а також несе витрати на його утримання та оплату комунальних послуг, що підтверджується наданими квитанціями /а.с.23-31/, а це свідчить про те, що передача будинку фактично не відбулася та підтверджує наявність реальних намірів у позивача укласти інший договір, ніж договір дарування. Також судом встановлено й те, що спірний житловий будинок був і є єдиним житлом позивача, який в силу свого похилого віку та за станом здоров`я, зважаючи на наявність ряду хронічних тяжких захворювань, як вказував позивач та підтвердив відповідними медичними виписками з історій хвороби, потребував стороннього догляду /а.с.8-9,17-19, 83/. При цьому, доводи представника відповідача про те, що укладаючи спірний договір позивач розумів, що укладає саме договір дарування, а не інший договір та його волевиявлення на укладення даного договору було вільним, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не спростовують пояснень позивача про те, що він через свій похилий вік, стан здоров`я, необізнаність в українській мові, помилився в дійсній природі спірного правочину та вважає, що укладає інший договір. Крім того, судом до уваги приймаются й пояснення позивача про те, що йому не було відомо який саме договір він укладає, оскільки проживаючи після укладення спірного договору у спірному будинку він розумів, що є власником будинку і саме з того часу як відповідач відмовився йому надавати будь-яку допомогу він мав намір оспорити договір, але його особисті документи знаходились у відповідача і їх поновлення потребувало часу. Він не розумів, що укладає договір дарування. Поведінка позивача в судовому засіданні підтверджує те, що позивач не розуміє української мови. Крім того, текст оспорюваного договору дарування не містить розписки позивача про те, що він ним прочитаний самостійно, а роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Усі документи по оформленню договору дарування, викладені на українській мові, тобто мові, яку не розуміє позивач та на якій не може розмовляти. Відомості про присутність при укладенні договору разом із позивачем перекладача відсутні. В судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] пожалкував, що переоформив будинок на онука [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що онук [PERSON] обманним шляхом переоформив на себе будинок, який належав його діду [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знає [PERSON] , який три роки потому придбав будинок навпроти нього. Про договір дарування йому стало відомо зі слів онука [PERSON] . У грудні 2018 року позивач скаржився йому, що його онук образив. Позивач йому жалівся на онука, який не допомагав йому. Позивачу потрібна стороння допомога. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає позивача. Вони разом працювали. Відповідача [PERSON] бачив в будинку позивача. [PERSON] дзвонив йому аби поскаржитись казав, що він відписав онуку свій будинок, однак останній погано до нього ставиться, не поважає його. Показання цих свідків також підтверджують обставини, на які посилається позивач. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність у позивача під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідача. Таким чином, суд вважає, що позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним. Однак, рішенням суду спірний договір дарування вже визнано недійсним в частині дарування ј частини житлового будинку, а тому позов підлягає задоволенню частково, а саме: в частині дарування ѕ частин житлового будинку [ADDRESS] , тобто тієї частки, яка належить позивачеві як співвласнику будинку та в порядку в порядку спадкування після смерті дружини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У розумінні статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Позивач звернувся до суду із цим позовом у лютому 2019 року, тоді як дізнався в грудні 2018 року, що ним було укладено договір дарування, і саме з цим пов`язує момент свого порушеного права. У зв`язку з цим суд вважає, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а тому вважає можливим його поновити. Тим більше, що строк пропущено на незначний час. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу та сплаченго судового збору при зверненні до суду суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 вказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивачем надані до суду товарний чек № 14 від 21.02.2019 про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги /а.с.112/, додаток № 1 до договору № 14 про надання правничої допомоги від 21.02.2019 року /а.с.113/ та акт виконаних робіт від 02.07.2019 року /а.с.114/. Таким чином, оскільки позивач надав суду належні докази про обсяг виконаних адвокатом робіт, є достатні підстави для задоволення вимог в цій частині та покладенні на відповідача відшкодування зазначених витрат. Крім того, позивачем при зверненні до суду також був сплачений судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп., що підтверджується доданою до матеріалів справи квитанцією /а.с.1/, який також підлягає стягненню з відповідача у відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial