Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 97635,86 грн. боргу, з яких: 82000,00 грн. - основна сума боргу, 4100,00 грн. - штраф за порушення строку грошового зобов`язання, 7835,86 грн. - інфляційні втрати, 3700,00 грн. - 3% річних на суму боргу. На обґрунтування позову послався на те, що 27.10.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого розмір позики - 82000,00 грн., яку відповідач зобов`язаний повернути до 20.05.2018 року. Стверджує що відповідач умов договору не виконав. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 13.12.2019 р. судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі. 09.01.2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. 24.01.2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 27.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 23.03.2020 року судовий розгляд справи відкладено. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 12.05.2020 року судовий розгляд справи відкладено. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 11.08.2020 року судовий розгляд справи відкладено. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 21.07.2020 року пояснив, що позивач не надавав йому позики в грошовому еквіваленті, а дав товари на вказану в позовній заяві сумі. Стверджує, що на підтвердження сплати ним боргу в повному обсязі, позивач віддав йому розписку. Представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності до позову в частині стягнення з відповідача 4 100,00 грн. штрафу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в жовтні 2017 року був присутнім при передачі [PERSON] грошових коштів. Крім нього, при передачі коштів були присутні особа, якій ці кошти надавалися, позивач, юрист та [PERSON] . У трудових відносинах із позивачем не перебував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в жовтні 2017 року був присутнім при передачі [PERSON] грошових коштів. Розписка, яку писав відповідач булла в двох екземплярах. Дослідивши докази і письмові пояснення, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до розписки [PERSON] від 27.10.2017 року, останній цією розпискою підтвердив, що позичив у [PERSON] гроші за договором безпроцентної позики від 27.10.2017 року в розмірі 82 000,00 грн., які він передав у присутності двох свідків: [PERSON] , [PERSON] . Вказану позику зобов`язався повернути [PERSON] до 20.05.2018 року. 27.10.2017 року між сторонами у справі було укладено договір безпроцентної позики. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов вказаного вище договору, позивач звернувся до суду із цим позовом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до п.п. 1.1 п.1, п.п.2.1 п.2, п.п.3.1, 3.2 п.3, п.п.4.1 п.4, п.п.5.1, 5.2, 5.3, 5.4 п.5 п.п. 6.1, 6.2 п.6, п.п.7.4 п.7 вказаного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим договором термін. Розмір позики за цим договором 82 000,00 грн. Позикодавець надає позику позичальнику в день підписання сторонами цього договору. Позика надається в готівковому порядку шляхом передачі відповідних коштів позикодавцем позичальнику. Термін позики визначається з моменту набуття чинності цим договором і становить 7 місяців. Позика повертається частинами, до повного її погашення, а саме: до 20.11.2017 року - 11 700,00 грн., до 20.12.2017 року - 11700,00 грн., до 20.01.2017 року - 11 700,00 грн., до 20.02.2018 року - 11 700,00 грн., до 20.03.2018 року - 11 700,00 грн., до 20.04.2018 року - 11 700,00 грн., до 20.05.2018 року - 11 800,00 грн. у всякому разі, після закінченя терміну, визначеного в п.4.1 цього договору, позичальник зобов`язується протягом 2 календарних днів повернути позикодавцеві суму позики. Позика повертається в готівковому порядку шляхом передачі відповідних коштів позичальником позикодавцю. Підтвердженням передачі коштів є розписка позикодавця про отримання коштів від позичальника. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторонни несуть відповідальність, визначену цим договором та чинрим в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У випадку порушення строків, передбачених пунктом 5.1 даного договору позичальник зобов`язаний додатково сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 5% від суми позики за кожен факт несвоєчасного виконання свого зобов`язання. Цей договір складений українською мовою, на 2-х сторінках у 2-х примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Виходячи з вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 року у справі № 388/1354/17-ц. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З врахуванням наведеного вище, враховуючи розрахунки позивача інфляційних втрат та 3% річних, які є правильними, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 93535,86 грн., з яких: 82 000,00 грн. боргу, 7835,86 грн. інфляційних втрат та 3700,00 грн. 3% річних. Щодо позову в частині стягнення 4 100,00 грн. штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). А також, згідно ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність і, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. У відповідності до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, в позові має бути відмовлено, якщо стороною у спорі до ухвалення рішення заявлено про застосування позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки договір між сторонами було укладено 27.10.2017 року, відповідач умов договору не виконував, слід дійти висновку, що строк позовної давності слід рахувати з 28.10.2017 року, а тому до вимоги позивача по стягнення штрафу слід застосувати річний строк позовної давності. Отже, позов в цій частині не задовольняється. Крім цього, слід зазначити про те, що судом не беруться до уваги пояснення відповідача про те, що на підтвердження сплати ним боргу в повному обсязі, позивач віддав йому розписку. Наведене спростовується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , а також п.п.7.4 п.7 договору від 27.10.2017 року, оскільки розписка від 27.10.2017 року складалася в двох екземплярах. Також суд критично ставиться до пояснень відповідача стосовно того, що позики в грошовому еквіваленті позивач не надавав йому, натомість така була видана йому у вигляді майна, оскільки дані пояснення, усупереч ст..81 ЦПК України, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені. Враховуючи часткове задоволення позову суд,

Outcome: partial