Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач\~звернувся до суду з позовом\~до [PERSON]В.(відповідач 1), [PERSON]О.(відповідач 2) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.06.2007 року між АКБ «Правекс-банк», правонаступником якого є ПА КБ «Правекс-банк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 3809-017\\07Р. За вказаним кредитним договором [PERSON] були надані грошові кошти у розмірі 17551,00 доларів США для придбання автомобіля з кінцевим строком повернення кредиту 15.06.2014 року. Сплата відсотків за користування кредитом сторонами визначена в розмірі 11,99 річних, згідно з п. 1.2 кредитного договору. Згідно умов договору Відповідач-1 зобов'язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості та проценти за користування кредитом. Але, свої зобов»язання належним чином не виконував, а тому станом на 19.06.2015року за Відповідачем-1 рахується заборгованість в загальному розмірі 25014,21 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10622,00 доларів США, заборгованості за процентами 4489,72 доларів США заборгованості по пені за кредитом 6912,07 доларів США заборгованості по пені за процентами 2990,42 доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобов»язання Відповідачем-1, між позивачем та Відповідачем-2 був укладений договір поруки №3809-017/07Р від 15.06.2007 року, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі зобов'язань відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості в розмірі 15111,72 доларів США, яка складається із суми заборгованості за кредитом та суми заборгованості за процентами, а також стягнути з Відповідача-1 суму судового збору, яка була сплачена позивачем при зверненні до суду в розмірі 4834,80 гривні. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позові. Також просив суд стягнути з Відповідача-1 фактично сплачену позивачем суму судового збору, з урахуванням ухвали про залишення без руху, в розмірі 5388,33 гривні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON]О в судовому засіданні позов не визнали і просили відмовити у його задоволенні у зв»язку з пропуском строку позовної давності, який просили застосувати до позовних вимог. Представник Відповідача-1 [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях відповідача (а.с.98-99). Вважав, що позивач звернувся до суду з вимогами до Відповідача-1 поза межами позовної давності і тому просив до вимог позивача застосувати строк позовної давності та у зв»язку з цим відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Відповідача-2 [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях відповідача (а.с.94-95). Зазначив, що поручитель зобов»язався у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником кредитних зобов»язань виконати за нього зобов»язання перед кредитором на умовах у порядку і строки, встановлені кредитним договором. Так, як кредитним договором передбачено погашення кредитних зобов»язань щомісячними платежами, то представник відповідача вважав, що відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, кредитор повинен був пред»явити вимогу до поручетя про виконання ним солідарного з боржником зобов»язання за договором упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов»язанням або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України. Також представник зазначив, що до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14. Враховуючи наведене просив відмовити у задоволенні позовних вимог до Відповідача-2 у зв»язку з тим, що дія договору поруки, з вищевказаних підстав, є припиненою. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст.\~509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.\~1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.\~1048 ЦК України). Встановлено, що 15.06.2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» і Відповідачем-1 [PERSON] був укладений кредитний договір №3809-017/07Р від 15.06.2007 року за умовами якого банку надав [PERSON] кредит у вигляді грошових коштів у розмірі 17551 доларів США для придбання автомобіля , з кінцевим строком повернення кредитних коштів до 15.06.2014 року. Процентна ставка 11,99 % річних. В свою чергу, відповідно до п.4.4. кредитного договору, позичальник Відповідач-1 зобов»язався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 209 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця. Відповідно до п.4.5. кредитного договору, відсотки за користування кредитом позичальник зобов»язався сплачувати щомісяця (за час фактичного користування коштами протягом календарного місяця) у термін до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, зазначеного в п.1.2. даного договору. Згідно з нормою ст.\~526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, Відповідач-1 належно їх не виконував, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.20-22). Відповідач-1 перестав сплачувати заборгованість за кредитом 31.05.2010 року, а заборгованість за відсотками -15.04.2011 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.20-22), станом на 19.06.2015 року за Відповідачем-1 рахується заборгованість в розмірі 25014,21 доларів США, яка складається з наступних сум: 10622,00 доларів США заборгованість за кредитом 4489,72 доларів США заборгованість за процентами 6912,07 доларів США неустойка (пеня) за кредитом 2990,42 доларів США неустойка (пеня) за процентами. Крім того, з метою забезпечення належного виконання Відповідачем-1 зобов»язань за кредитним договором, позивачем та Відповідачем-2 [PERSON] 15.06.2007 року був укладений договір поруки №3809-017/07Р, за який останній зобов»язався нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором (позивачем) за виконання в повному обсязі зобов»язань позичальником (Відповідачем-1) за кредитним договором №3809-017/07Р від 15.06.2007 року. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Що стосується доводів відповідачів, представника відповідачів щодо застосування до вимог позивача строк позовної давності, то суд вирішуючи вказане питання виходить з наступного. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до повного виконання зобов»язань за цим Договором (п.11.5), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 15 червня 2014 року. Так, відповідно до п.4.4. кредитного договору, позичальник зобов»язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 209 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця. Відповідно до п.4.5. кредитного договору. Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування коштами протягом календарного місяця) у термін до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, зазначеного в п.1.2. даного договору. Таким чином, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості(за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом) та строки сплати чергових платежів визначено до 10 числа наступного місяця. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Як встановлено судом, [PERSON] (Відповідач-1) перестав виконувати щомісячні зобов»язання з погашення кредиту перестав виконувати з 31.05.2010 року(а.с.22), а зобов»язання з погашення відсотків з 15.04.2011 року (а.с.20 зворотній бік). З вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками банк звернувся 03 грудня 2015 року (пакет позовної заяви з додатками здано на пошту 03.12.2015 року), включивши до позовних вимог всю заборговану суму за кредитом та відсотками. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позичальник повинен був сплачувати кредит щомісяця до 10 числа наступного місяця в розмірі 209 доларів США, а відсотки за користування кредитом - щомісяця у термін до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків. Пунктом 10.1 кредитного договору встановлена відповідальність за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами. Оскільки умовами договору (пунктами 4.4, 4.5) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічні висновки містяться у правовій позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-116 цс 13 від 06.11.2013 року. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 10 числа місяця, а відсотків - кожного місяця до 10 числа, наступного за місяцем нарахування відсотків, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду 03.12.2015 року, то з урахування позовної давності, яку в судовому засіданні просили застосувати відповідачі до вимог позивача, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню за період з 03.12.2012 року по 19.06.2015 року в розмірі 6320,46 доларів США, з яких: заборгованість зі сплати кредиту за 19 місяців (з грудня 2012 року по червень 2014 року) в розмірі 3971,00 доларів США (19 місяців х 209 доларів США) заборгованість зі сплати відсотків за період з 01.11.2012 року в розмірі 2349,46 доларів США (4489,72 доларів США 2140,26 доларів США, де 4489,72 доларів США це заборгованість з відсотків станом на 19.06.2015 року, а 2140,26 доларів США заборгованість з відсотків станом на 01.11.2012 року). Що стосується доводів представника відповідача з приводу того, що на момент пред»явлення позовних вимог до суду строк дії договору поруки, який укладений між банком та [PERSON] (Відповідачем-2) є припиненим і тому вимоги банку до [PERSON] задоволенню не підлягають, то до вказаних доводів суд відноситься критично виходячи з наступного. Відносини, повязані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд.\~І кн. 5 ЦК. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст.\~553\~ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦПК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З дослідженого, в ході судового розгляду, договору поруки №3809-017/07Р від 15.06.2007 року вбачається, що пунктом 4.1. даного договору передбачено, що вказаний договір поруки діє до 15 червня 2017 року. Тобто, з наведеного вбачається, що договором поруки був встановлений строк дії поруки. Тому суд вважає, що порука буде припиненою після 15.06.2017 року. Крім того суд зазначає, що пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що поручитель зобов»зався, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов»язань за кредитним договором, виконати за нього зобов»язання перед кредитором на умовах, у порядку і у строки, встановлені кредитним договором, зазначеним у пункті 1.1. даного договору. Пунктом 1.1. договору поруки передбачено, що поручитель, у порядку та на умовах, передбачених договором поруки, зобов»язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов»язань [PERSON] за кредитним договором № 3809-017\\07Р від 15.06.2007 року щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасно та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 15.06.2014 року у розмірі 17551 долар США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. Таким чином вбачається, що поручитель за вказаним договором поруки №3809-017/07Р від 15.06.2007 року зобов»язався в повному обсязі погасити заборгованість (яка складається з суми виданого кредиту та інших сум, які передбачені умовами кредитного договору) за позичальника, яка виникне станом на 15.06.2014 року. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 03 грудня 2015 року, тобто в межах строку дії поруки. Вказане свідчить про те, що на час звернення до суду з позовом, строк дії поруки, передбаченої договором поруки №3809-017/07Р від 15.06.2007 року не є закінченим, у зв»язку з чим доводи представника відповідачів з приводу того, що договір поруки, який укладено між позивачем та Відповідачем-2 є припиненим є необґрунтованими і не заслуговують уваги. Посилання представника Відповідача-2 на правову позицію ВСУ, викладену у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка нібито підлягає застосуванню у правовідносинах, які виникли у даній справі, суд вважає помилковими, так як вказана правова позиція регулює правовідносини у яких не був встановлений строк дії договору поруки. Крім того з вказаної постанови ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 не вбачається, що в договорі поруки були встановлені умови подібні тим, що встановлені пунктом 1.1. договору поруки №3809-017/07Р від 15.06.2007 року, а саме про те, що поручитель зобов»язався нести солідарну відповідальність за погашення основної суми боргу за кредитом з усіма іншими сумами, що передбачені умовами кредитного договору, яка виникне на момент кінцевого строку повернення кредиту. Таким чином, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 19.06.2015 року(з урахуванням строку позовної давності), в сумі 6320,46 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2015 року еквівалентно 134809,09 грн., з яких: заборгованість за кредитом 3971,00 доларів США заборгованість за відсотками 2349,46 доларів США. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення\~статті 88\~ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Крім того, суд враховує роз»яснення, викладені в п.36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року\~№ 10\~«Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме про те, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом\~№ 3674-VI). Враховуючи те, що вимоги позивача задоволено частково, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 2253,77 грн (42% задоволених вимог позивача).

Outcome: partial