Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою і після неодноразових уточнень позовних вимог просить стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних в розмірі 14230,76 грн. інфляційні витрати в розмірі 60151,46 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 24.03.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір про інвестиції у будівництво. 16.05.2011 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду вищевказаний договір було розірвано, стягнуто з ПП «Консул» 104130 грн. інвестиційних платежів, 17342,00 грн. інфляційних втрат. Дане рішення не оскаржувалось, набрало законної сили 27.05.2011 року, при його проголошенні був присутній представник ПП «Консул», що свідчить про його обізнаність про це судове рішення. 16.08.2011 року відкрито виконавче провадження №28197394 за виконавчими листами про стягнення з відповідача вищевказаних сум, однак станом на 20.04.2015 року рішення суду не виконане, а тому з посиланням на ст. 625 ЦК України змушений звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просить їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача - Вербіловський О.П. надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 16.05.2011 року договір про інвестиції в будівництво від 24.03.2008 року було розірвано і, відповідно, договірні відносини між сторонами припинились. При вирішенні спору суд також врахував право позивача на стягнення з відповідача інфляційних втрат і стягнув їх у сумі 17342,00 грн. Своє право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позивач у визначеному законом порядку не реалізував, оскільки не заявив про це при слуханні справи у 2011 році. Невиконання виконавчого документа в ході примусового виконання рішення суду, не є виконання грошового зобов'язання, за що передбачено нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. В даному випадку між сторонами виникли інші правовідносини між стягувачем та боржником в процесі виконавчого провадження, які регулюються ЗУ «Про виконавче провадження», а не договірні відносини, які регулюються гл.50,51 ЦК України. Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується договором про інвестиції у будівництво від 24.03.2008 року, з якого вбачається, що позивачем було передано відповідачеві 104130 грн. власних коштів для фінансування будівництва житла. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду вищевказаний договір було розірвано, стягнуто з ПП «Консул» 104130 грн. інвестиційних платежів, 17342,00 грн. інфляційних втрат. Дане рішення не оскаржувалось, набрало законної сили 27.05.2011 року. 16.08.2011 року ДВС Дрогобицького МРУЮ відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-311/11, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом, яке на дату розгляду справи не закінчене. З метою забезпечення виконання рішення накладено арешт на майно боржника. Сторонами у судовому засіданні був визнаний факт того, що відповідачем умови договору були порушені, такий було розірвано і грошові кошти на даний час не повернуті через неможливість реалізувати майно відповідача. Суд вважає посилання представника відповідача необґрунтованими, оскільки зобов'язання відповідача щодо повернення позивачці суми позики вважається виконаним саме з дня перерахування грошових коштів на рахунок позивача, оскільки саме з цього часу він має можливість розпоряджатися ними. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що наведені позивачем у позовній заяві розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних витрат є правильними і розмір трьох відсотків річних за період з 01.01.2014 року по 20.04.2015 року становить 14230,76 грн., а розмір інфляційних витрат за цей період становить 60151,46 грн., а тому їх слід стягнути з відповідача в загальній сумі 74382,22 грн. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 743,82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved