Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі договору факторингу № 21/07/14 від 21 липня 2014 року до нього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 2004647951 від 12 липня 2013 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» з [PERSON], відповідно до якого банк надав останній кредит в сумі 20 181 гривня 00 копійок строком на 36 місяців зі сплатою 0,01 % річних. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконує, станом на 15.12.2014 року у нього виникла заборгованість за кредитом в сумі 24 058 гривень 83 копійки, що порушує права позивача. Позивач просив проводити розгляд справи у відсутності його представника, підтримав вимоги своєї заяви та проти заочного розгляду справи не заперечив. Проте, на підставі п.4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України представника позивача було викликано в судове засідання для дачі особистих пояснень щодо отримання відповідачем письмових вимог про дострокове повернення кредитних коштів. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Пояснила, що письмові вимоги про дострокове повернення кредиту направлялися боржнику належним чином, відповідно до умов кредитного договору. Однак, пояснила, що жодних підтверджень у позивача про те, що позичальник отримувала зазначені письмові вимоги банку немає, а тому надати їх суду не може. Відповідач, яка була повідомлена про місце, день і час розгляду справи належним чином в порядку частини п'ятої статті 74 ЦПК України, в судове засідання не прибула. Враховуючи, що від відповідача, яка належним чином була повідомлена і не з'явилась в судове засідання, не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, на підставі статті 224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 12 липня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» і [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 2004647951, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 20 181 гривня 00 копійок строком на 36 місяців зі сплатою 0,01 % річних (а.с. 5 - 8). За умовами договору факторингу № 21/07/14 від 21 липня 2014 року до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право грошової вимоги ПАТ «ОТП Банк» з [PERSON] по договору про надання споживчого кредиту № 2004647951 від 12 липня 2013 року (а.с. 17 - 21). У зв'язку із заборгованістю відповідача, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із позовом про її стягнення достроково до закінчення строку кредиту. Відповідно до пункту 1.5.5. кредитного договору, якщо Банк на основі умов даного Договору вимагає повернення споживчого Кредиту, таке повернення здійснюється Позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання Вимоги. В подальшому, згідно із пунктом 1.5.6. кредитного договору, у випадку невиконання Позичальником умов Вимоги, Банк має право звернутись до відповідного суду для стягнення заборгованості за Кредитним договором в примусовому порядку. На аркушах справи 10 і 41 матеріалів цивільної справи містяться копії письмових повідомлень від 24 липня і 25 грудня 2014 року з вимогами про дострокове повернення суми боргу за кредитним договором, що були направлені відповідачу за адресами її зареєстрованого і фактичного місць проживання. З пояснень представника позивача, наданих під час розгляду справи, встановлено, що позивач не має підтверджень тієї обставини, що позичальником отримано вказані вимоги про дострокове повернення кредиту, а тому надати їх суду вона не може. Будь-яких письмових доказів того факту, що відповідач отримувала повідомлення від 24 липня і 25 грудня 2014 року з вимогами про дострокове повернення суми боргу за кредитним договором, суду не надано та до позову не додано. Отже, відповідач, як позичальник за кредитним договором, не отримала вимог про дострокове повернення заборгованості за договором, що були надіслані їй поштою. Оскільки положення укладеного кредитного договору чітко і безумовно передбачають, що Банк має право звернутися до суду у випадку невиконання Позичальником Вимоги, яке виникає протягом тридцяти календарних днів з дати одержання Вимоги, суд приходить до висновку, що позивач не набув такого права, оскільки позичальник не отримувала письмових Вимог про дострокове повернення кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 628 ЦПК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким чином, слід зробити висновок, що позивач не врахував положень пунктів 1.5.5. і 1.5.6. кредитного договору та передчасно звернувся до суду для стягнення заборгованості за кредитом в примусовому порядку. При цьому, доводи представника позивача про те, що повідомлення (вимоги) були надіслані позичальнику належним чином, рекомендованими відправленнями із зворотнім повідомленням про вручення, - за відсутності належних доказів отримання адресатом поштових листів, не означає, що позичальник отримала такі письмові повідомлення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що звернення із вказаним позовом суперечить положенням договору про надання споживчого кредиту № 2004647951 від 12 липня 2013 року, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed