Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про зобовязання власників квартири №1, [PERSON], [PERSON], [PERSON], будинку №14 по вулиці Леніна в селі Пірново Вишгородського району, Київської області знести самовільно збудовану прибудову за літ. «А1» загальною площею 42.1 м2 у складі приміщень: 1-1 коридор площею 7,7 м2, 1-5 житлова площа 21,5 м2, 1-6 кухня площею 12,9 м2, яка прибудована до приміщень квартири [ADDRESS]; зобовязання власника квартири №2 [PERSON], знести самовільно збудовану прибудову розмірами 6,29х6,84 м, яка має площу забудови 43,0 м2 та прибудована до приміщень квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі по справі, які являються власниками квартири №1 та №2 здійснили самовільні забудови. Внаслідок самовільних добудов до кватири №1 обмежено вїзд до подвіря з лівої сторони від фасаду будинку. Крім того, при здійснення добудови квартири №2 допущено втручання в несучі конструкції будинку, що призвело до того, що пошкоджено стіни і дах, як наслідок в дощову погоду відбувається підтоплення квартири №3. Відповідачі здійснили самочинне будівництво з порушенням житлового законодавства, оскільки будівництво здійснено без отримання будь-яких дозвільних документів та без відповідного погодження з позивачем, як співвласником житлового будинку. Крім того, у сторін по справі існували суперечки щодо користування земельною ділянкою. З цих підстав [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобовязання вчинити дії. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області в задоволенні позову відмовлено. Однак, відповідно до проведеної судової інженерно-технічної експертизи, а також встановлено судом обставини, здійснення самовільного будівництва з боку власників квартир №1 та №2. Таким чином, [PERSON] звернулася до суду за захистом свого порушеного права та законних інтереси. 23 жовтня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та прийнято до свого провадження. Розгляд справи призначено на 18 січня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити, при цьому надавши письмові заперечення, з яких вбачається, що заявлені вимоги являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Їхня родина проживає в квартирі №1 з 1983 року, добудови до квартири проводились у 1993 році та тривали протягом двох, трьох років. [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру №3 після будівництва прибудови до квартири №1, таким чином вони ніяк не порушили її права як власника житла, а тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, однак до суду на вказаний час не зявився, про причини неявки заяв, клопотань від нього не надходило. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні заявлений позов не визнав та просив відмовити в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», виданого 30.10.2009 року, ? частка квартири за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину. Інша ? частка вищевказаної квартири належить на праві приватної власності [PERSON] Згідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30.04.1993 року, яке посвідчує, що квартира, приміщення квартири спільного заселення, одноквартирний будинок), який знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Леніна, 14-1 [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], в рівних частках кожному. Загальна площа квартири становить 36,3 кв.м. Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 06.11.2008 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємцем майна гр. [PERSON], який помер 15.09.2006 року є його дружина [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO], у тому числі з урахування однієї другої частини майна, від якого відмовилась [PERSON] на її користь. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з: однієї четвертої частки квартири №1, яка знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, село Пірново, вул. Леніна, будинок 14, що належала померлому [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності (б/н) від 30.04.1993 року, виданого Вишгородською районною державною адміністрацією згідно розпорядженням №273 від 31.08.1993 року та зареєстрованої у Вишгородському бюро технічної інвентаризації в книзі №33, номер запису 12 пр, зареєстрованого в електронному реєстрі прав за реєстраційним номером 25002002, номер витягу 20527046 від 09.10.2008 року. Ця трикімнатна квартира, загальною площею 36,9 кв.м., житловою 19,6 кв.м. Самочинно збудовано: житлова прибудова «А1», загальна площа будинку «А» збільшена на 31,6 кв.м., житлова площа збільшена на 21,5 кв.м. Прибудова «А1» підлягає до здачі в експлуатацію. Частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно до ч.5 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.02.2017 року у задоволенні уточненої позовної заяви [PERSON] в особі повноваженого представника [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобовязання вчинити дії відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.06.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02.02.2017 року залишено без змін. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.02.2017 року у справі №363/5403/15-ц встановлено, що за результатами проведеного дослідження житлового будинку №14 по вул. Леніна в с. Пірнове Вишгородського району Київської області встановлено, що самовільно збудовані є: прибудова за літ. «А1» загальною площею 42,1 кв.м., у складі приміщень: 1-1 коридор площею 7,7 кв.м., 1-5 житлова площею 21,5 кв.м., 1-6 кухня площею 12,9 кв.м., яка прибудована до приміщень квартири № 1 (власники [PERSON]) замість приміщення І сіней площею 7,5 кв.м.; прибудова розмірами 6,29*6,84 м, яка має площу забудови 43,0 кв.м. та прибудована до приміщень квартири № 2 (власник [PERSON]П.); в межах існуючих приміщень квартири № 3 (власник [PERSON]В.) здійснено переобладнання веранди у санвузол, це в приміщенні 3-5 площею 6,3 кв.м. та встановлено сантехприлади (ванна, унітаз, раковина, змішувачі, тощо). Таким чином, існування самочинних добудов визнано учасниками справи, а також дані обставини встановлені рішенням суду, отже враховуючи приписи ст.82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.151 ЖК Української РСР , громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобовязані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Статтею 152 Житлового кодексу Української РСР визначено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується. Згідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій п.1.4.4. переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Крім того, відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 376 ЦК України (частинами першою та сьомою) встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно рекомендацій, викладених у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування, а у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Таким чином, для вирішення питання про знесення самочинно збудованого обєкта нерухомості, за позовом осіб, які вважають, що їх права порушені даної самочинною забудовою, одночасно повинно бути доведено як факт наявності порушень будівельних норм і правил так і наявність порушеного права. Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ №6 визначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до змісту постанови Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року по справі №6-180цс14 у спорі про знесення самочинного будівництва, позивач, звертаючись з позовом про захист порушених прав власника, не повязаних з позбавленням володіння власністю або вказаних прав, які з достатньою вірогідністю будуть порушені в майбутньому внаслідок незаконного будівництва іншої особи (ст.ст.376, 391, 396 ЦК України) повинен довести, а суд встановити не тільки факт зведення відповідачем будівлі (споруди) з порушенням вимог закону, зокрема будівельних, санітарних, інших норм та правил, а й факт порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) прав, свобод чи інтересів самого позивача, що в сукупності є підставами для захисту його права, оскільки сам по собі факт незаконності будівництва не є достатньою підставою для задоволення позову. Крім того, відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи зі змісту статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи наявні матеріали справи, а саме витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] могла довідатися про порушення свого права 30.10.2009 року. Таким чином, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) прав, свобод чи її інтересів, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав недоведеності порушеного права, самого позивача, не застосовуючи як підставу для відмови у позові, як пропуску строку позовної давності. З урахуванням положення ст.141 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed