Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є власником будинку, що знаходиться за адресою: вул. Дніпропетровська, 13, с. Миколаївка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.1989 р., посвідченого державним нотаріусом [PERSON] і зареєстровано в реєстрі за №731. 15.11.1996 р. між ним та [PERSON] було укладено шлюб, вказаний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 356537 від 15.11.1996 року виданого Дніпропетровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про що складено відповідний актовий запис № 3. Починаючи із цього часу він, дружина та її донька від першого шлюбу [PERSON], почали жити у його будинку. 26.09.1999 р. під час шлюбу у них народився син: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-КИ №620638 виданого Дніпропетровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Перші 10 років подружнього життя у них була дружна сім'я, заснована на почуттях любові, поваги та вірності один до одного, але з часом почуття любові, поваги та розуміння згасли і поступово стосунки між ними зіпсувались. З березня 2010 року, фактично шлюбно-сімейні відносини між ними були припинені через постійні сварки, внаслідок котрих дружина з дітьми почали жити окремо від нього. На протязі останніх 6 років зв'язок з дружиною та дітьми було утрачено і на сьогоднішній день йому не відоме фактичне місце їх проживання. Відповідно до довідки № 1103 від 30.11.2016р. виданою Новотаромською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області в зв'язку зі зміною нумерації будинків його будинку присвоєно № 6. Відповідно до довідки № 1104 від 30.11.2016р. виданою Новотаромською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області зазначено, що відповідно до розпорядження сільського голови від 15.02.2016р. № 04-р «Про перейменування вулиць в населених пунктах Орджонікідзевської сільської ради», вул. Дніпропетровська в с. Миколаївка перейменована на вул. ім. Юліана Гунька. Згідно довідки №930 від 21.10.2016, виданої Орджонікідзевською сільською радою, за адресою вул. Дніпропетровська, 6, у с. Миколаївка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області зареєстровано дружину - [PERSON], сина - [PERSON] та доньку дружини [PERSON]. Проте, з березня 2010 року відповідачі не проживають з ним у будинку. Факт відсутності відповідачів за вищезазначеною адресою підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї проживання [PERSON], складеного комісією у складі [PERSON] - представника Орджонікідзевської сільської ради, та [PERSON] Крім того, факт тривалого не проживання відповідачів у будинку можуть підтвердити його сусіди. На сьогоднішній день проблема є також у тому що у його дружини є значні кредитні зобов'язання перед банками, які вона уклала під час окремого проживання, але всі письмові претензії і письмові погрози від колекторів надходять на його адресу. Більш того останнім часом колектори почали майже через кожен день приїжджати у його будинок та морально тиснути на нього стосовно кредитних зобов'язань дружини при цьому помилково вважаючи, що [PERSON] проживає разом з ним. Просить суд визнати відповідача [PERSON], [INFO], такою що, втратила право користування житловим будинком № 6 по вул. ім. Юліана Гунька (Дніпропетровська) у с. Миколаївка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Визнати відповідача [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим будинком №6 по вул. ім. Юліана Гунька (Дніпропетровська) у с. Миколаївка Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком №6 по вул. ім. Юліана Гунька (Дніпропетровська) у с. Миколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. До початку відкритого судового засідання позивач надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі не заперечував проти заочного розгляду справи, просив справу розглянути без його участі. У відкрите судове засідання відповідачі не зявилися з невідомої суду причини, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. У відкрите судове засідання представник третьої особи в судове засідання не зявився з невідомої суду причини. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка, вул. Дніпропетровська, 13, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.1989 року. Нумерація будинку була змінена на №6, що підтверджується довідкою Новотаромської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1103 від 30.11.2016 року. Згідно довідки № 1104 від 30.11.2016 р. виданою Новотаромською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області зазначено, що відповідно до розпорядження сільського голови від 15.02.2016р. № 04-р «Про перейменування вулиць в населених пунктах Орджонікідзевської сільської ради», вул. Дніпропетровська в с. Миколаївка перейменована на вул. ім. Юліана Гунька. В матеріалах справи є довідка № 215 від 03.05.2017 року, надана Новотаромською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області, з якої вбачається, що за адресою вул. ім.. [PERSON], 6, с. Миколаївка, Дніпровського району, Дніпропетровської області станом на 20.04.2017 року зареєстровано такі особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яка не проживає за даною адресою близько 8 років. [PERSON] разом з сином [PERSON], за даною адресою не проживають з березня 2010 року. Факт не проживання відповідачів в зазначеному житловому будинку також підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї проживання [PERSON] від 26.10.2016 №960. В матеріалах справи є копія свідоцтва про народження [PERSON] серія І-КИ №620638 від 03.11.2016 року, з якого вбачається, що позивач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майнам на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ч.1 ст. 321 ЦК України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Конституція України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та\~статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. «168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2,3\~ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Доказів того, що мати неповнолітнього [PERSON] дала згоду на зміну місця проживання дитини, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи доказів того, що [PERSON] на даний час має інше житло, де разом з нею буде проживати та буде зареєстрований неповнолітній [PERSON] Крім того, неповнолітнього [PERSON] не можна визнати таким, що втратив право користування спірним будинком, оскільки, згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» N 2402-III від 26 квітня 2001 року, діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги позивача, щодо визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, так як в разі задоволення в цій частині позовних вимог неповнолітній може бути залишений без житла. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірному житловому будинку з 2010 року. Відповідачі не беруть будь-якої участі в утриманні житла, не сплачують за комунальні послуги та втратили будь-який інтерес до даного житла. Тому, суд приходить до висновку, що реєстрацією відповідачів [PERSON], [PERSON] в належному позивачу на праві власності житловому будинку порушуються законні права та інтереси позивача, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial