Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними довіреність на ім'я [PERSON] від імені [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б. 27.04.1995 року під реєстровим №1-276, та договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку [ADDRESS] від 17.05.1995 року, укладений на Київській універсальній біржі між відповідачами [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі вищевказаної довіреності, та [PERSON], а також визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Крім того, позивач просив витребувати від відповідача [PERSON] ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивував тим, що [INFO] помер [PERSON], який був його братом. Позивач як єдиний спадкоємець за законом після померлого 11.06.2014 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтва про право на спадщину йому видано не було, оскільки на час смерті спадкодавця спадкове майно, а саме ? частина будинку [ADDRESS], вийшла із його володіння шахрайським шляхом. Представник позивача надав в судове засідання письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. Згідно з ч. 9 ст. 74 ЦПК України були повідомлені про розгляд справи через оголошення про їх виклик в судове засідання в газеті «Урядовий кур'єр» від 17.12.2015 року №236. За таких обставин суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, оскільки їх неявка не перешкоджає всебічному розгляду справи. За таких обставин суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, оскільки їх неявка не перешкоджає всебічному розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Виходячи з положень ст. 237 ЦК України, довіреність як документ, за яким здійснюється представництво, яке ґрунтується на договорі, є правочином, оскільки в даному випадку присутня обов'язкова ознака правочину, встановлена ч.1 ст. 202 ЦК України дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Оскільки довіреність, за якою здійснюється представництво, є правочином, вона повинна відповідати вимогам, встановленим законом, додержання яких є необхідним для їх чинності. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.1995 року належала ? частина житлового будинку житлового будинку [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.1995 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] на Київській універсальній біржі був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно з умовами якого останньому було відчужено належну [PERSON] ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний правочин був вчинений [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б. 27.04.1995 року під реєстровим №1-276. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.08.2013 року по справі №760/9553/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності зазначені позовні вимоги були задоволені та судом встановлено, що [PERSON] жодних правочинів спрямованих на відчуження належного йому майна не вчиняв. Крім того, у період липня 1995 року був викрадений з власного помешкання невідомими особами, вивезений в ліс за межі міста Києва, де піддався фізичному знущанню та побиттю, через що в подальшому отримав інвалідність І групи в нього були викрадені правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS]. За вказаними подіями органами МВС порушено кримінальну справу. Положеннями ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.215 ЦК України для того, щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати встановленим ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи з того, що видача вказаної довіреності є угодою, які не відповідає вимогам закону, т. я. були здійснені поза волею власника, оскільки власник особисто не вчиняв жодної дії, спрямованої на відчуження належної йому частини будинку, і не давав жодного доручення іншим особам щодо вчинення таких дій, а тому і відсутнє його волевиявлення на відчуження майна, то така довіреність має бути визнана недійсною. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] не підписував довіреність від 27.04.1995 року, його воля не була направлена на вчинення цього правочину, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності, виданої від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б. 27.04.1995 року під реєстровим №1-276, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку про недійсність договору купівлі-продажу від 17.05.1995 року щодо продажу спірної квартири [PERSON], як укладеного з порушенням вимог закону, на підставі недійсної довіреності, виданої [PERSON] Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Визнаючи договір між особою, що немала права на відчуження майна, та його набувачем недійсним,суд не може застосовувати реституцію, так як в даному випадку може слугувати наслідком недійсності такого правочину лише віндикація яка є спеціальним видом наслідку недійсності правочину та суть якої у витребуванні своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. (ч.1 ст.1267 ЦК). Встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смертей у м. Києві, який проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено вище, за життя [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.1995 року належала ? частина житлового будинку житлового будинку [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] заповіту не залишилось. Спадкоємцями за законом після його смерті є його брат, позивач [PERSON], який з 03.12.1965 року постійно проживав разом зі спадкодавцем та 11.06.2014 року звернувся до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до положень ч.1, ч.3, ч.5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Так, позивач у встановлений законом строк, 11.06.2014 року звернувся із заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 340/2014 від 11.06.2014 року та 13.02.2015 року позивачу було видано свідоцтва про право на спадщину на грошові вклади в АТ «Ощадбанк». Свідоцтва про право на спадщину на інше майно не видавалося. Згідно з положеннями ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Такий порядок реєстрації прав на нерухоме майно передбачений ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом з тим, згідно з правилами ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1878 від 11.02.2011 року з 01.01.2013 року державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяження таких прав здійснюють територіальні органи державної реєстрації прав Міністерства юстиції України і державні та приватні нотаріуси. Однак зазначені органи реєстрації наділені повноваженнями здійснювати відповідну реєстрацію прав на нерухоме майно лише за вимогою власника (уповноваженої особи). Враховуючи, що, право власності виникає на підставі рішення суду, яке є одним з правовстановлюючих документів, визначених переліком, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності, то відповідно ст. 392 ЦК України, - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин вбачається, що у зв'язку із відсутністю у позивача правовстановлюючих документів, зареєстрованих у відповідності до норм чинного законодавства на спадкове майно, останній позбавлений можливості отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на загальних підстав в нотаріальній конторі, тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну частину будинку в порядку спадкування також підлягають задоволенню. За загальними правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтями 316, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів якого є визнання права. Встановлено, що спірна частина будинку в подальшому неодноразово була відчужена на користь третіх осіб, які жодного разу в будинку не з'являлись, а останнім титульним власником за договором дарування від 04.02.2015 року є відповідач [PERSON] Відповідно до ст.ст.387,388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; або викрадене у того чи іншого, або вибуло х їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Якщо ж майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Постановою Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Враховуючи обставини щодо документального підтвердження суб'єктивних прав позивача як спадкоємця [PERSON], застосовуючи вимоги приведеного законодавства, суд приходить до висновку про відповідність обраного позивачем способу судового захисту та визнання обґрунтованими його вимоги щодо витребування цього майна шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]

Outcome: approved