Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить стягнути з відповідача на його користь не виплачену зарплату за період з червня 2012р. по червень 2013р. в сумі 52 453,03 грн., а також середню зарплату за період затримки розрахунку з 05.06.2013р. по 20.06.2017р. у розмірі 148 834,46 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.04.2007р. його прийнято на посаду заступника начальника пресово-заготівельного цеху ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011р. переведений на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду заступника начальника пресово-кузовного цеху. 05.06.2013р. він був звільнений згідно п.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні відповідач не провів з ним розрахунку. Таким чином, невиплачена заробітна плата за період з червня 2012р. по червень 2013р. та компенсація за невикористану відпустку становить 52 453,03 грн. На його неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку з 05.06.2013р. по 20.06.2017р. у розмірі 148 834,46 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, подавши до суду клопотання за змістом якого позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позов задоволити, а розгляд справи здійснювати у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін та з врахуванням поданої позивачем заяви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.04.2007р. перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Львівські автобусні заводи», а саме 01.04.2007р. - прийнятий на посаду заступника начальника пресово-заготівельного цеху ТзОВ «Львівські автобусні заводи»; 01.04.2011р. - переведений на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду заступника начальника пресово-кузовного цеху; 05.06.2013р. - звільнений згідно п.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що стверджується копію Трудової книжки заведеної 09.08.1972р. заведеної на ім'я позивача. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з ним повного розрахунку. Оскільки відповідачем, попри неодноразові звернення позивача, не видано відповідної довідки щодо невиплаченої заробітної плата, останнім проведено такий розрахунок згідно наданих управлінням Пенсійного Фонду України у Галицькому районі м.Львова індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: [NUMBER]). Таки чином, згідно представленого позивачем розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з червня 2012р. по червень 2013р., з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, становить 52 453,03 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Даний розрахунок суд приймає як належний та допустимий доказ, оскільки відповідачем жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості по заробітній платі не подано. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, з огляду на те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень ч.2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995р. № 100, з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.06.2013р. по 20.06.2017р. в сумі 148 834,46 грн., з розрахунку 138,89 грн. (середньоденний заробіток позивача за останні два повних робочих місяці розділені на 43 робочі дні за ці два місяці) х 1014 (кількість днів затримки розрахунку). Відповідно до роз'яснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 2012,88 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.ст.116-117 К3пП України, ст.ст.27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved