Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 1175702,32 грн. заборгованості за договорами позики, у тому числі: 525383,95 грн. боргу, що еквівалентно 25000 доларів США, 54012,97 грн. процентів за користування грошовими коштами, 12745,00 грн. 3 % річних за договором позики від 15.05.2013 року, оформленого між сторонами розпискою в порядку ст 1047 ЦК України, та 525383,95 грн. боргу, що еквівалентно 25000 доларів США, 48042,86 грн. процентів за користування грошовими коштами, 10133,59 грн. 3 % річних за договором позики від 21.10.2013 року, оформленого між сторонами розпискою в порядку ст 1047 ЦК України. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за вищевказаними договорами від 15.05.2013 року та від 21.10.2015 року, грошові кошти у встановлений у розписках строк позивачеві не повернув, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення в газеті «Слобідський край» випуск № 120 від 08.10.2015 року. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2013 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі еквівалентній 25000 доларів США строком на один рік та вищевказану суму зобовязався повернути вчасно. Крім того, 21.10.2013 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі еквівалентній 25000 доларів США, та вищевказану суму зобовязався повернути до 20.09.2014 року. Проте, у вказаний в розписках строк відповідач позики не повернув. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що і було зроблено відповідачем у розписках, складених 15.05.2013 року та 21.10.2013 року. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Визначаючи еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд виходить з того, що станом на час звернення позивача з позовом до суду, офіційний курс долара США до гривні складав 2101,5358 грн. за 100 доларів США, таким чином сума боргу відповідача за договорами позики станом складає 1050767,90 грн. (25000+25000 х 2101,5358/100). За таких обставин позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 1050767,90 грн. боргу за договорами позики, укладеними між сторонами 15.05.2013 року та 21.10.2013 року, підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 102055,83 грн. процентів за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, у тому числі: 54012,97 грн. за позикою, отриманою відповідачем 15.05.2013 року за період з 16.05.2013 року до 30.06.2015 року, та 48042,86 грн. за позикою, отриманою відповідачем 21.10.2013 року за період з 22.10.2013 року до 30.06.2015 року. Таким чином, позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний відповідно до ст. 625 цього Кодексу сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Позивачем наданий обґрунтований розрахунок 3 % річних за позикою, отриманою відповідачем 15.05.2013 року за період з 16.05.2013 року до 30.06.2015 року на суму 12745,00 грн., та за позикою, отриманою відповідачем 21.10.2013 року за період з 22.10.2013 року до 30.06.2015 року на суму 10133,59 грн.. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за договорами позики, укладеними між сторонами 15.05.2013 року та 21.10.2013 року в загальній сумі 22878,59 грн., підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved