Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 20.07.2016 року з позовними вимогами про стягнення боргу за договорами позики від 13.02.2014 року та від 05.03.2014 року на загальну суму 2\~442\~869,32 гривень.24.11.2016 року позивач змінив предмет позову та попросив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 109,7 кв.м. та на машиномісце № 95, розташоване в цокольному поверсі будинку літер «А-9» по пр. Л.Свободи №50-в в м. Харкові у зв»язку з невиконанням відповідачкою боргових зобов»язань за договорами позики. В судовому засіданні представник позивача за дорученням спочатку [PERSON], а потім [PERSON] позовні вимоги підтримали та на їх задоволенні наполягали. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 09.11.2016 року позовні вимоги про стягнення боргу визнала в повному обсязі та звернулася до суду з письмовою заявою про можливість розгляду справи за її відсутності. З аналогічною заявою вона звернулася до суду 12.01.2017 року, указавши , що визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить розглядати справу за її відсутності. В судовому засіданні представник позивачів за довіренністю [PERSON] позовні Судом роз»яснені вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами, а судом тільки оцінюються та суд розглядає заяву виключно в заявлених межах. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Вислухавши пояснення сторони представника позивача, ознайомившись з волевиявленням представника відповідачки, дослідивши докази в їх сукупності ,суд приходить що судом встановлені наступні обставини й правовідносини: 13.02.2014 року позивач [PERSON] дав в борг відповідачці [PERSON] 75\~000,00 гривень , що дорівнювало в еквіваленті 8\~475,00 доларів США з закінченням строку договору виконанням зобов»язань. В п.2.4 договору вказано що кінцевим строком виконання зобов»язання є 13.02.2016 року. У п.3.3 договору вказано « якщо позичальник не виконає свого обов»язку з поверненням позики протягом місяця з кінцевої дати, визначеної п.2.4. договору, позикодавець має право вимагати повернення боргу або визнання право власності на машиномісце в судовому порядку.» 15.03.2014 року позивач [PERSON] дав в борг відповідачці [PERSON] 878\~800,00 гривень , що дорівнювало в еквіваленті 90\~000,00 доларів США з закінченням строку договору виконанням зобов»язань. В п.2.4 договору вказано що кінцевим строком виконання зобов»язання є 05.03.2016 року. У п.3.3 договору вказано « якщо позичальник не виконає свого обов»язку з поверненням позики протягом місяця з кінцевої дати, визначеної п.2.4. договору, позикодавець має право вимагати повернення боргу або визнання право власності на машиномісце в судовому порядку.» Позивач [PERSON] є батьком відповідачки [PERSON], про що остання повідомила суд 09.11.2016 року і що суд не вважає обставинами,які потребують додаткового доказування. Укладені договори є ідентичними, не завіреними належним чином усупереч вимог ст..1048 ЦК України. У відповідності з вимогами ст. 234ЦК України вбачається: 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. До суду з вимогами про визнання укладених правочинів недійсними відповідачка не зверталася, але у суду виникють сумніви щодо тих обставин що договори займу дійсно були укладені. Суд приходить до висновку, що умови п.3.3 договорів займу від 13.02.2014 року та від 05.03.2014 року передбачають можливість проведення стягнення на майно позичальника ,а ці дії можуть бути основані тільки у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» в редакції ,яка діяла на момент виникнення зобов»язання при умові наявності судового рішення про стягнення боргу. Згідно вимог ч 1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» , стосовно тих обставин, що звернення стягнення на будинок ,квартиру ,земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Суд приходить до висновку, що позивач належними доказами позовні вимоги суду не довів. На підставі ст..1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ст..41 Конституції України право власності в Україні охороняється законом. На підставі ст. ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст..1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш чим як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підставі ч 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст..1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками ,у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої ж самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Згідно вимог ст..509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право від боржника вимагати виконання його обов»язку. На підставі ст..525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст..1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків ,то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Договір позики вважається безпроцентним ,якщо він укладений між фізичними особами на суму ,яка не перевищує 50-тикратного розміру неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б одною з сторін. Згідно вимог ст..1050 ЦК України 2003 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст..625 ЦК України. На підставі ст..1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості ,ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були отримані позичальником від позикодавця .У випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ці положення не застосуються. Згідно ст..533 ЦК України 2003 року грошове зобовязання має бути виконаним у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті ,сума ,що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або іншим нормативно-правовим актом. Суд приходить до висновку, що змінивши предмет спору позивач фактично вимагає провести стягнення за борговим зобов»язанням у відповідності з вимогами Закону України «Про іпотеку», згідно з яким передача нерухомого майна в іпотеку повинна бути проведена в письмовій форміз обов»язковим нотаріальним посвідченням. Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі вимог ч 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.346 ЦК України передбачено умови ,заяких особа може бути позбавлена права власності: 1. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу памяток культурної спадщини; (Пункт 5 частини першої статті 346 із змінами, внесеними згідно із Законом N 2518-VI від 09.09.2010) 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; (Пункт 6 частини першої статті 346 в редакції Закону N 1559-VI від 17.11.2009) 8) звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. 2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Ст.347 ЦК України передбачено умови відмови від права власності: 1. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. 2. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. 3. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Право власності на нерухоме майно підлягає обов»язковій державній реєстрації, у зв»язку з чим суд приходить до висновку, що відповідачка повинна (за умови бажання виконання зобов»язання за борговими обов»язками) передати право власності на нерухоме майно у передбачений законом спосіб. Суд вважає, що на підставі говорів позики підлягали б задоволенню тільки позовні вимоги про стягнення боргу, але від цих вимог позивач відмовився. Незважаючи на визнання позовних вимог відповідачкою ,суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та недоведені належними доказами та задоволенню не підлягають. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Стягнення судових витрат позивач не вимагав.

Outcome: dismissed