Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що на підставі п`яти договорів позики, що були укладені ним із відповідачем, він надав останньому в позику грошові кошти в загальній сумі 530 500 гривень 00 копійок із різним строком повернення. Оскільки вказані суми позики за усіма п`ятьма договорами відповідач не повернув, позивач просить стягнути з останнього суму боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційних збитків в загальному розмірі 618 476 гривень 50 копійок. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Представник відповідача в судове засідання не прибув. Враховуючи, що судову повістку надіслану судом за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, було повернуто до суду із відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», на підставі частини 4 статті 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, а тому його представник не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив та, оскільки представник позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, на підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши вступне слово представника позивача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. Між сторонами укладено договір позики № 10 від 29.09.2016 року відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу позику в сумі 100 000 гривень 00 копійок, а відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 28 вересня 2017 року (а.с. 42). Між сторонами укладено договір позики № 11 від 05.10.2016 року відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу позику в сумі 150 000 гривень 00 копійок, а відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 04 жовтня 2017 року (а.с. 43). Між сторонами укладено договір позики № 14 від 27.10.2016 року відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу позику в сумі 141 000 гривень 00 копійок, а відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 26 жовтня 2017 року (а.с. 44). Між сторонами укладено договір позики № 17 від 08.12.2016 року відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу позику в сумі 80 000 гривень 00 копійок, а відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 07 грудня 2017 року (а.с. 45). Між сторонами укладено договір позики № 02 від 24.02.2017 року відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу позику в сумі 59 500 гривень 00 копійок, а відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 23 лютого 2018 року (а.с. 46). Як зазначається у позові, позивач надав відповідачу позику шляхом передачі готівкових коштів в касу товариства. Як встановлено зі змісту листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» № 81-15-9/4280-БТ від 04.06.2020 року та копії заяви про переказ готівки № 0ІН440361 від 05.10.2016 року, платником грошових коштів у сумі 100 000 гривень 00 копійок від 29.09.2016 року, 150 000 гривень 00 копійок від 05.10.2016 року, 141 000 гривень 00 копійок від 27.10.2016 року і 80 000 гривень 00 копійок від 08.12.2016 року - не є [PERSON] , а платником є ТОВ ВФ «Васильків-Млин» через [PERSON] .. Як наслідок, суд приходить до висновку, що позивач не виконав своїх зобов`язань за укладеними із відповідачем договорами № 10 від 29.09.2016 року, № 11 від 05.10.2016 року, № 14 від 27.10.2016 року і № 17 від 08.12.2016 року, оскільки він не вносив грошові кошти в касу відповідача. Тобто, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, факт надання позивачем відповідачу позики за договорами № 10 від 29.09.2016 року, № 11 від 05.10.2016 року, № 14 від 27.10.2016 року і № 17 від 08.12.2016 року, не підтверджено відповідними доказами. Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину надання відповідачу позики за договорами № 10 від 29.09.2016 року, № 11 від 05.10.2016 року, № 14 від 27.10.2016 року і № 17 від 08.12.2016 року. У зв`язку з цим, наведені за змістом позовної заяви доводи позивача щодо надання відповідачу позики за договорами № 10 від 29.09.2016 року, № 11 від 05.10.2016 року, № 14 від 27.10.2016 року і № 17 від 08.12.2016 року, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами. При цьому, факт отримання відповідачем від позивача суми позики в розмірі 59 500 гривень 00 копійок підтверджується відповідною заявою на переказ готівки № N0DS136659 від 24 лютого 2017 року, у якій платником зазначено саме [PERSON] , а призначенням платежу вказано «за договором від 24.02.2017 року», що дає суду підстави зробити висновок про внесення позивачем даної суми грошових коштів у касу відповідача саме як суми позики за укладеними між ними договором № 02 від 24.02.2017 року. Із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні власних пояснень представника позивача судом встановлено, що у зазначений в договорі № 02 від 24.02.2017 року строк, відповідач не повернув позивачу суму позики за укладеним між ними даним договором. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Сума позики, що не повернута відповідачем позивачу складає 59 500 гривень 00 копійок. Положення частини 2 статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, розрахунок розміру 3 % річних за боргом судом обраховано та складає: [проценти] = [сума боргу] ? [процентна ставка] / 100 % / 365 днів ? [кількість днів]. Тобто, 1 976 гривень 00 копійок за період прострочення з 25.02.2018 року по 05.04.2019 року. Розрахунки суми інфляційних збитків обраховано за період прострочення зобов`язання який просить позивач, а саме: з 25.02.2018 року по 05.04.2019 року. Так, розрахунок індексу інфляції за період прострочення розраховується за формулою: [індекс інфляції] - показник щомісячних індексів за відповідний період [збитки від інфляції] = [сума боргу] ? [індекс інфляції] / 100 % - [сума боргу]. В листі Верховного Суду України «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 року зазначено, що для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. Індекси інфляції за період прострочення містяться в газеті «Урядовий кур`єр». Загальний індекс інфляції складає: 101.1 % х 100.8 % х 100 % х 100 % х 99.3 % х 100 % х 101.9 % х 101.7 % х 101.4 % х 101 % х 100.5 х 100.9 % = 108,91 %. Тобто, інфляційні збитки за період прострочення зобов`язання який просить позивач, а саме: з 25.02.2018 року по 05.04.2019 року включно, визначаються в розмірі 59 500 х 108,91 % / 100 % - 59 500 = 5 301 гривень 45 копійок. Проте, в позивач просить стягнути інфляційні збитки за вказаним договором в сумі 5 295 гривень 50 копійок, а тому суд не в праві вийти за межі позовних вимог. Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики № 02 від 24.02.2017 року з урахуванням основної суми боргу в сумі 59 500 гривень 00 копійок, інфляційних показників в сумі 5 295 гривень 50 копійок та 3 % річних в розмірі 1 976 гривень 00 копійок - складає 66 771 гривню 50 копійок. Оскільки, відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним із позивачем договором позики № 02 від 24.02.2017 року та не повернув останньому суму позики у визначеному розмірі, суд приходить до висновку, що порушені майнові права позивача слід захистити шляхом стягнення з відповідача на користь позивача встановленої суми заборгованості. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в частині розміру суми заборгованості, що встановлена судом. Одночасно, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial