Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду\~ з позовом\~в якому просить суд визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки від 02 квітня 2007 року, укладений між [PERSON] та Асоціацією селянських (фермерських) господарств «Подольське». Свої позовні позивач обгрунтовує тим, що йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КР МВ 524 на праві приватної власності належить земельна ділянка що знаходиться в с. Якимівка, загальною площею 5,74 га.. У 2007 році він з відповідачем підписував проект Договору оренди земельної ділянки строк дії якого повинен був становити 5 (п»ять) років. Проте у 2015 році він звернувся до відповідача з проханням повернути земельну ділянку, оскільки закінчився строк дії Договору оренди, натомість відповідач повідомив йому, що строк дії Договору укладеного між ними становить 15 (п»ятнадцять) років. Позивач зазначає, що Договір оренди земельної ділянки строком на 15 (п»ятнадцять) років він не підписував, який був зареєстрований у Маловисківському відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03 серпня 2007 року за № 38 та просить визнати його недійсним з підстав відсутності його волевиявлення та внутрішньої волі на укладання такого договору. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали пред»явлений позов та просили його задовольнити, з підстав викладених у ньому. Додатково у судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем 1 рік 2 місяці в період з 2011 по 2012 роки, у зв»язку із тим, що відбував покарання на підприємстві відповідача у виді виправних робіт. У судовому засіданні позивач також визнав, що отримував орендну плату з 2007 року по 2015 рік, вважаючи, що отримує її на підставі Договору строк дії якого становив 5 (п»ять) років та не був обізнаний у зв»язку із чим, йому виплачується орендна плата після спливу 5-ти річного строку, оскільки є юридично необізнаною особою. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з тих підстав, що до компетенції відповідача не належить з»ясовувати чи підписував договір особисто позивач чи можливо інша особа та контролювати саме момент підписання Договору оренди земельної ділянки орендодавцем, оскільки 3 (три) примірники договору були передані йому для підписання. Крім того, представник відповідача зазначив, що його довіритель сплачує позивачу орендну плату в більшому розмірі ніж це передбачено договором та вказав, що позивачем не спростовано, що підпис в Акті приймання-передачі земельної ділянки стоїть не його, а також просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю сеерії КР МВ 524 на праві приватної власності [PERSON] належить земельна ділянка що знаходиться в с. Якимівка, загальною площею 5,74 га., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 401 (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2007 року було укладено між [PERSON] «Орендодавцем» та АФГ «Подольське» «Орендарем», в особі голови [PERSON], Договір оренди земельної ділянки, предметом договору якого є земельна ділянка, що знаходиться в с. Якимівка, загальною площею 5,74 га., який зареєстровано у Маловисківському відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03 серпня 2007 року за № 38 (а.с. 8-9). Згідно акту приймання передачі земельної ділянки в оренду від 02 квітня 2007 року, [PERSON], «Орендодавець», з однієї сторони, передав АФГ «Подольське», «Орендар», в особі голови [PERSON], а «Орендар» прийняв земельну ділянку в оренду строком на 15 років (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись\~\~іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з»ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. На виконання ухвали суду від 19 листопада 2015 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено судово-почеркознавчу експертизу за матеріалами цивільної справи № 392/1164/15-ц та надано Висновок № 7253/02 від 12 лютого 2016 року (а.с. 96-100). Згідно Висновку судово-почеркознавчої експертизи № 7253/02 від 12 лютого 2016 року, підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 02 квітня 2007 року, укладеного між [PERSON] «Орендодавцем» та АФГ «Подольське» в особі [PERSON] «Орендар», який зареєстровано у Маловисківському відділі Кіровоградської філії Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03 серпня 2007 року за № 38, розміщений в графі «Орендодавець» «підпис» [PERSON]В.», виконаний не самим [PERSON], а іншою особою (а.с. 99). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязку (ч. 1 ст. 626 ЦК України). За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормою ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. У п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов»язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то встановлена судом обставина, що оскільки [PERSON] не підписував оспорюваний Договір, мало місце підписання договору особою, яка не має на це повноважень свідчить відсутність вільного волевиявлення позивача на укладання Договору оренди земельною ділянки строком на 15 років та невідповідність його внутрішній волі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду судом встановлено, що Договір оренди земельної ділянки від 02 квітня 2007 року, є правочином, який має дефект волі і волевиявлення його учасника орендодавця, порушує субєктивні права власника земельної ділянки (право власності, право свободи договору), а тому порушене право підлягає захисту у спосіб вказаний у передбачений законом, ст.ст. 215, 216 ЦК України. Встановлені судом обставини спростовують презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України, в свою чергу відповідачем з урахуванням роз»яснення судом принципу змагальності цивільного судочинства і обов»язку надання доказів, передбачених ст.ст. 11, 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б спростовували докази надані позивачем. Згідно розяснень викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності. Суд вважає, що факт одержання позивачем орендної плати понад строк 5 років, на який як він вважав був укладений договір оренди земельної не може свідчити про погодження ним укладання ним оспорюваного договору і стосується лише до правових наслідків недійсності правочину. Крім того, вчинення стороною дії (одержання орендної плати) без отримання нею пропозиції укласти саме цей договір (оферти) не може підтверджувати її згоду на укладення цього договору(ст.ст. 641, 642 ЦК України). Вирішуючи питання про пропуск позивачем позовної давності і застосування її до даних правовідносин за заявою представника відповідача, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК ( 435-15 ) від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Відповідно до ст. 256 ЦК України\~\~позовна давність це строк, у межах\~\~ якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого\~\~цивільного\~\~права\~\~або\~\~інтересу. За ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Як вбачається з матеріалів цивільної справи зазначення [PERSON], як орендодавця в оспорюваному Договорі від 02 квітня 2007 року, могло б свідчити про його волевиявлення на укладання даного договору, у випадку якби матеріали справи не свідчили б про інше, з урахуванням висновку судово-почеркознавчої експертизи. При цьому, суд звертає увагу, що позовною давністю захищається\~\~право, яке\~порушено. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача, що оскільки позивач звернувся до суду лише 22 липня 2015 року, то це свідчить проте, що він пропустив строк позовної давності, оскільки представником відповідача не було спростовано ту обставину, що позивач лише у 2015 році дізнався про наявність оспорюваного Договору в тій редакції, який він був наданий суду сторонами у справі. Суд вважає, що вимоги власника про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який він не укладав, свідчить проте, що позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору, оскільки позивач дізнався про порушення свого права у 2015 року, тому заява представника відповідача про застосування до правовідносин, що виникли між сторонами строків позовної давності задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд виходить з наступного. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати.\~ Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн., а також були здійснені витрати по проведенню судово-почеркознавчої еспертизи в розмірі 2211,84 грн., тобто були також понесені витрати пов»язані з розглядом справи, у зв»язку із чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2455,44 грн. (243,60 грн. + 2211,84 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved