Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати право власності на 1/2 частини квартири у спільній сумісній власності за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] , помер [PERSON] , це її чоловік, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане 05.03.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина. У встановлений законом строк позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, відповідно до якої була відкрита спадкова справа № 61079165, питань щодо отримання спадщини після смерті чоловіка не виникає. [PERSON] був законним чоловіком [PERSON] . Ще 21 червня 1962 року вони зареєстрували в органах РАЦСУ свої стосунки. 22.09.1997 року, [PERSON] разом з чоловіком за спільні кошти вклали інвестицію у придбання квартири у [ADDRESS] . Зараз у позивачки виникла потреба у видачі Свідоцтва про права власності на 1/2 частини квартири у зв`язку з невизнанням її частки іншими спадкоємцями. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив слухати справу в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] , позовні вимоги визнав, просив слухати справу в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України. [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справу за його відсутністю. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справу за її відсутністю. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справу за відсутністю представника служби. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] , помер [PERSON] , чоловік позивачки. [PERSON] , чоловік покійної доньки [PERSON] (її зять) не бажає визнати 1/2 частину квартири як спільну сумісну власність [PERSON] . У зв`язку з цим, позивачка звернулась з заявою до Служби у справах дітей Одеської міської ради з проханням надати дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , право на спадщину якої мають малолітні [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», п. 66, п. 67 Постанови КМУ № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», для здійснення правочину з майном дітей кожен з батьків подає до служби у справах дітей заяву. Представник позивача адвокат Басюк А.С., при розгляді справи, наголосила, що звернення до суду з позовною заявою виникло у зв`язку з необхідністю отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири, яка належить за законом позивачці. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами ст. 70 СК України та 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання права власності на 1/2 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved