Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення з ЛКП «Господар» на її користь 22\~164,48 грн. матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 20.02.2021 за адресою м. Львів, вул. Пекарська, 48 з будинку впало каміння на її автомобіль Мазда д.н.з. [NUMBER] . Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи, вартість матеріального збитку становить 22 654,48 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку з відповідача, який є управителем будинку з якого впало каміння і який неналежним чином утримує таке майно. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки позивач не надала доказів того, що територія біля будинку № 48 на вул. Пекарській у м. Львові відведена для стоянки автомобілів, тоді як на балансоутримувача не покладається обов`язок забезпечувати схоронність автомобілів, припаркованих в неналежному місці. Крім того, 20.02.2021 існували форс-мажорні обставини, а саме несприятливі погодні умови. Просить в позові відмовити. У відповіді на відзив позивач зазначає про відсутність доказів, які би свідчили про порушення нею вимог ПДР України в частині паркування транспортних засобів. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування відносно позову не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 19.04.2021. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 20.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с57), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином, суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому, розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. З огляд на ціну позову справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак, в силу вимог ч. 3 ст. 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Крім того, суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля марки Мазда д.н.з. [NUMBER] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.7). 20.02.2021 вказаний автомобіль було припарковано поблизу будинку [ADDRESS] . Управителем зазначеного будинку є відповідач, що сторонами не оспорюється та додатково підтверджується змістом відповіді ЛРА ЛМР від 05.04.2021 (а.с.11). В цей день із комину зазначеного будинку на автомобіль позивача впало каміння, що також сторонами не оспорюється та додатково підтверджується відповідними фотознімками (а.с.14-18). Автомобіль зазнав пошкоджень. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи (а.с.21-36), вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля Мазда д.н.з. [NUMBER] становить 22\~164,48 грн. Для стягнення зазначеної суми із відповідача позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність у відповідача як балансоутримувача будинку обов`язку відшкодувати зазначену шкоду. Суд також повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами розмір цієї шкоди. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. № 2189-VІІІ (далі Закон України «Про житлово-комунальні послуги») управителем багатоквартирного будинку (далі - управитель) визнається фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з управління багатоквартирним будинком включає, забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо. При цьому, в силу вимог п. 1 ч. 4 ст. 8 цього Закону, управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг. Відповідно до п. 7 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають права звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян в наслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Житлово-комунальні послуги, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 1.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України № 76 від 1705.2005р., утримання житлового фонду передбачає виконання робіт, передбачених наказом Держжитлокомунгоспу України від 10.08.2004 № 150 «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд», зареєстрованим у Мінюсті України 21.08.2004 за № 1046/9645 (із змінами). В свою чергу, відповідно до пп. 1.1.5.1 цього Примірного переліку, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій включають в себе в т.ч. простукування, укріплення окремих цеглин, які загрожують падінням. На основі аналізу зазначених правових норм Верховний Суд у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 367/6795/15-ц сформулював правовий висновок про те, що обов`язок щодо прибирання, ремонту будинку та надання послуг з поточного утримання прибудинкової території, віднесено до діяльності комунальних підприємств. Вказане в сукупності свідчить про те, що саме відповідач як управитель будинку зобов`язаний надавати послуги із простукування, укріплення окремих цеглин, які загрожують падінням і відповідно до ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зобов`язаний надати такі послуги власними силами або шляхом укладення відповідного договору з юридичними особами на виконання окремих видів робіт. Що ж стосується доводів відповідача про паркування автомобіля в недозволеному місці, суд такі не приймає до уваги, оскільки по-перше, суду не надано доказів у виді постанови компетентного органу про порушення позивачем вимог ПДР України що стосується правил паркування, а по-друге, послуги з простукування, укріплення окремих цеглин, які загрожують падінням повинні надаватись незалежно від факту порушення громадянами вимог ПДР України. Крім того, суд не приймає до уваги твердження відповідача про наявність форс-мажорних обставин. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата в Україні, серед іншого, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 14-1 цього Закону форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Всупереч зазначеним нормам відповідач не надав суду документу про засвідчення форс-мажорних обставин, а також не вказав, які саме з перелічених у ст. 14-1 Закону обставини існували в момент заподіяння шкоди. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Як уже зазначалось вище, на підтвердження розміру завданих збитків стороною позивача надано відповідний висновок судової автотоварознавчої експертизи від 09.03.2021. Суд погоджується з обґрунтованістю вказаного висновку, оскільки такий доказ містить в собі інформацію щодо предмета доказування, отриманий в порядку, встановленому законом та на підставі нього можна встановити дійсні обставини справи. Він також підтверджує наявність обставин, які входять до предмета доказування, тобто є достатнім. Зрештою, протилежного відповідач не довів. Відтак, позов слід визнати обґрунтованим та задоволити в повному обсязі. Щодо судових витрат. У зв`язку з задоволенням позову відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 908 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.4). Крім того, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (ч. 5 ст. 139 ЦПК України). Правила розподілу судових витрат закріплені у ст. 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У справі яка розглядається висновок судової автотоварознавчої експертизи № 40 від 09.03.2021 року підготовлений на основі договору про надання експертних послуг на замовлення позивача згідно статті 106 ЦПК України. Згідно наданої копії квитанції від 09.03.2021 (а.с.20), за підготовку цього висновку позивач сплатила 3000 грн. В кінцевому, вказаний висновок ліг в основу рішення суду і саме на підставі нього суд визначив розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача. Відтак, витрати на проведення цієї експерти пов`язані з розглядом справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вважає, що розмір таких витрат є необґрунтованим та/або непропорційним. Зрештою, у справі немає доказів про неспівмірність таких витрат, а в силу вимог ч. 9 ст. 139 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на відповідача. Крім того, ніщо не вказує на недобросовісність поведінки позивача при розгляді справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, немає підстав для висновку, що такий міг бути ефективно вирішений з користю для кожної із сторін в позасудовому порядку. Як наслідок, суд погоджується з обґрунтованістю розміру витрат, пов`язаних з проведенням експертизи та стягує такі витрати з відповідача в повному обсязі. З огляду на задоволення позову понесені відповідачем судові витрати в силу вимог пункту першого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного та

Outcome: approved