Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення з останнього на його користь в порядку регресу завдані збитки в розмірі 2683,12 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.05.2016р. о 12:45 год. у м. Львові на вул. Стрийська, 71а з вини відповідача відбулась ДТП за участі автомобіля Hyundai д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля ЗАЗ Daewoo, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», якою на корить потерпілого виплачено страхове відшкодування в розмірі 2683,12 грн. Після вчинення ДТП відповідач самовільно залишив місце події, що є підставою для пред`явлення до нього вимоги про відшкодування зазначеної шкоди в порядку регресу. Як новий кредитор у зобов`язанні згідно договору про відступлення права вимоги від 02.08.2019р. вказану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2019р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 18.11.2019р. о 09.30 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.11.2019р. розгляд справи відкладено на 18.12.2019р. о 12.40 год. За клопотанням представника відповідача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.12.2019р. розгляд справи вирішено проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання відкладено на 11.02.2020р. За клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова розгляд справи вирішено проводити в режимі відеоконференції із участю представник позивача. Відповідач надав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки самовільно не залишав місця події. Зокрема, дійсно з його вини відбулась описана в позовній заяві ДТП, після якої по спливу близько 15-20 хв. підійшов потерпілий. Обмінявся з ним контактними даними та повідомив що поспішає і при потребі, підпише усі необхідні документи щодо цього ДТП та визнання вини, після чого за погодженням з потерпілим покинув місце події, а останній викликав працівників поліції для оформлення ДТП. Тому, в задоволенні позову просить відмовити. У відповіді на відзив повноважний представник позивача зазначає, що факт самовільного залишення місця ДТП встановлений судовим рішенням, а тому не підлягає доведенню. Крім того, відповідач та потерпілий могли скористатись правом на оформлення ДТП шляхом складення відповідного повідомлення, що звільняло б їх від обов`язку повідомляти відповідні підрозділи правоохоронних органів щодо ДТП. У письмовому запереченні на відповідь на відзив відповідач наводить аргументи, аналогічні мотивам відзиву. В судовому засіданні повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, наведених у відзиві та письмових запереченнях. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 28.05.2016р. в м. Львові на вул. Стрийській, 71а сталась ДТП за участю автомобіля Hyundai д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля ЗАЗ Daewoo, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . При цьому, відповідно до полісу № АЕ/7108945 (а.с.11), цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Hyundai д.н.з. [NUMBER] на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «УПСК». Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2016р. (а.с.12), яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Крім того, цією ж постановою відповідача визнано винним у тому, що він самовільно залишив місце події, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП, за що на нього також накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на те, що вказана постанова має преюдиційний характер, аргументи сторони відповідача про те, що він не залишав місця події суд відкидає. Як вбачається з копії платіжного доручення від 19.10.2016р. (а.с.19зв.), страховик виплатив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну відповідачем внаслідок згаданої вище ДТП в розмірі 2683,12 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Тобто, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Тобто, після виплати страхового відшкодування припиняються правовідносини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, а на заміну їм виникають нові правовідносини щодо права зворотної вимоги. В таких правовідносинах страховик по відношенню до винуватця ДТП виступає кредитором, а винуватець ДТП по відношенню до страховика - боржником. Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (стаття 514 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога немає особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України). Під час розгляду цивільної справи № 465/646/11 (постанова від 31.10.2018 року), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, а змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Відповідно до договору про відступлення права вимоги № 02/08/2019р. від 02.08.2019р., укладеного між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та позивачем як суб`єктом підприємницької діяльності (а.с.5-7), а також додатку до цього договору (а.с.8-10), до позивача перейшло право вимоги, яке в порядку регресу страховик набув до відповідача. Відповідно до пункту 2.10 Правил дорожнього руху України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний, зокрема, негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди, не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди. Отже, обов`язком водія транспортного засобу в разі дорожньо-транспортної пригоди є негайна зупинка і залишання на місці пригоди принаймні до складання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до підпункту в) пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Під час розгляду цивільної справи № 176/1505/16-ц (постанова від 15.11.2018р.) Верховний Суд вказав, що вказана норма передбачає право страховика та Моторного (транспортного) страхового бюро України на звернення з регресним позовом до визначеного кола суб`єктів і саме за наявності передбачених цією статтею умов. Оскільки в справі яка розглядається саме відповідач є винуватцем ДТП і саме він самовільно залишив місце події, після виплати страховиком страхового відшкодування останній набуває права на пред`явлення регресного позову до завдавача шкоди, а завдавач шкоди - обов`язку її відшкодувати. З огляду на те, що вказана шкода відповідачем не відшкодована, позов належить визнати обґрунтованим та задовольнити в повному обсязі. Висновки суду щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.3). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України). Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога в даній справі надана позивачу на підставі договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019р. (а.с.21) укладеного з адвокатом Самойленком П.М. Згідно ст. 4 цього договору, детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору. Відповідно до додаткової угоди № 177 від 26.09.2019р. до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019р. (а.с.22) правнича допомога адвоката полягала в аналізі судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції тривалістю 4 год. та вартістю 500 грн.; написання позовної заяви тривалістю 5 год. та вартістю 1000 грн.; підготовки процесуальних документів у кількості необхідних для подання позову до суду тривалістю 2 год. та вартістю 700 грн.; супровід та контроль судової справи вартістю 1500 грн. Прийом-передачу вказаних послуг сторони засвідчили шляхом підписання відповідного акту від 26.09.2019р. (а.с.23). Згідно копії платіжного доручення від 06.09.2019р. (а.с.24), позивач сплатив на користь адвоката грошову суму в розмірі 3700 грн. Разом з тим, послуга, пов`язана з підготовкою процесуальних документів у кількості, необхідних для подання позову до суду, по-перше, є результатом написання позовної заяви, супроводу і контролю судової справи і їх виокремлення під час визначення вартості наданих послуг по суті призводить до подвійної оцінки вартості таких послуг, а по-друге, такі дії не мають впливу на хід розгляду справи, оскільки носять суто технічний характер, не потребують спеціальних професійних навиків і як наслідок, не є видом правової допомоги та не підлягає вартісній оцінці. Щодо послуги, пов`язаної з аналізом судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі, яка оцінена у 500 грн., то така не лише не передбачена договором про надання професійної правничої допомоги, а взагалі, не може вважатись видом професійної правничої допомоги, оскільки адвокат, виходячи зі змісту п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», під час здійснення адвокатської діяльності зобов`язаний самостійно підвищувати свій професійний рівень, а не аналізувати законодавство і судову практику на підставі договору безпосередньо при наданні правової допомоги клієнту. Вказане в сукупності свідчить про те, що наданий представником відповідачів розрахунок витрат на професійну правничу допомогу не може вважатись належним доказом розміру суми, яка заявлена до стягнення і тому, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які належить стягнути з позивача підлягає зменшенню на вказані вище суми і становить 2500 грн. (3700 - 500/аналіз судової практики/ - 700/підготовка процесуальних документів/ = 2500). Заперечуючи проти розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач у відзиві та письмових запереченнях зазначив, що оплата за надані послуги проведена за 20 днів до підписання акту наданих послуг. У платіжному дорученні вказано лише про оплату послуг з надання правової допомоги, з чого неможливо встановити, що ці кошти оплачені саме за справу по боржнику [PERSON] . У призначенні платежу немає посилання ні на номер договору, ні на номер вказаної вище додаткової угоди, ні на прізвище боржника. Вважає, що всі ці реквізити не зазначались умисно для використання такого платіжного доручення у інших аналогічних справах, адже за умовами договору про відступлення права вимоги позивач набув таке право по відношенню до 62 боржників. Разом з тим, в межах даної справи позовна заява підписана саме представником позивача - адвокатом Самойленком П.М. і саме він подавав її до суду. Аналогічно, саме адвокат подав до суду відповідь на відзив та приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги, вчинення таких дій свідчить про реальність наданих послуг і тому, той факт, що узгоджена між сторонами сума правової допомоги перерахована на рахунок адвоката раніше підписання додаткової угоди сам по собі не може бути підставою для зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката або звільнення відповідача від їх сплати. Крім того, як уже зазначалось вище, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Всупереч зазначеній нормі сторона відповідача не надала суду жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що сторона позивача використовувала вказане платіжне доручення у інших, аналогічних справах, при тому що до матеріалів справи долучено додаток до договору про відступлення права вимоги, який містить прізвища усіх боржників, право вимоги до яких перейшло до позивача і за допомогою інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті судової влади, а також Єдиного державного реєстру судових рішень відповідач не був позбавлений можливості відшукати та надати суду інформацію хоча б про одну справ, де позивач би використав ту саму квитанцію. Для прикладу, суд у вказаний спосіб оглянув цивільну справу № 643/18386/19, і як вбачається зі змісту рішення суду від 22.01.2020р., яке ухвалено у такій справі, факт надання правової допомоги у цій справі підтверджувався, серед іншого додатковою угодою № 229 та платіжним дорученням від 04.10.2019р. на суму 2000 грн., тоді як у справі яка розглядається такі документи є зовсім іншими. Тому, аргументи сторони відповідача суд відкидає та стягує з останнього на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн., що на думку суду, відповідає критерію реальності наданих послуг в даній справі та не буде непропорційним обмеженням свободи договору, якою керувались сторони під час його укладення. На підставі наведеного та

Outcome: approved