Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № ML-701/744/2007 від 17 серпня 2007 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилався на наступне: 17 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-701/744/2007. Предметом вказаного договору було надання відповідачем позивачу кредиту у розмірі 60515,33 швейцарських франків під 8,49% річних на 300 місяців до 17.08.2032 р. При цьому, позивач зазначив, що Банк приховав від [PERSON] інформацію про відсутність у нього залучених коштів у швейцарських франках і, в такій спосіб ввів його в оману, що є нечесною підприємницькою практикою; не мав права укладати Договір в іноземній валюті, тому як не мав ані індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, ані самої іноземної валюти; не зробив жодної дії, спрямованої на перерахування йому кредиту в іноземній валюті, що свідчить про те, що Договір є неукладеним, оскільки позивач не отримував у позивача кредит у швейцарських франках, а сам Договір повинен бути визнаний недійсним у судовому порядку, як такий, що укладено ним внаслідок застосування позивачем омани щодо наявності в нього іноземної валюти та законного права на видачу кредиту в іноземній валюті. У судове засідання позивач не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Через канцелярію суду, 06 грудня 2017 року. надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Представник позивача, адвокат [PERSON], який діяв на підставі договору про надання правової допомоги № 10-08/16, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, вказавши на обставини, викладені у позовної заяві. Також зазначив, що зазначений кредит був витрачений на придбання житла, в якому і на цей час мешкає позивач зі своєю родиною. Позивач сплачував кредит, але у валюті гривні, по курсу швейцарського франку, і тому, після звернення до суду сторони відповідача з позовом про стягнення заборгованості у гривні, він зрозумів, що при укладанні договору він був введений у оману Банком. Представник відповідача [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, заперечував проти задоволення позовних вимог. Надала письмові заперечення, яка проголосила у судовому засіданні, відповідно яких, зазначила, що договір був укладений з повним дотриманням вимог ст. ст. 203, 207, 627, 628, 638, 1054 ЦК України. Також вказала, що перед укладанням кредитного договору [PERSON] в письмовій формі та в повному обсязі отримав інформацію, передбачену вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», про що в розділі «Для клієнта» [PERSON] - заяви [PERSON] 17.08.2007 року особистим підписом засвідчив: «Підписанням цієї анкети-заяви підтверджую, що Банк надав мені в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року. Крім того, представник Банку зазначила, що вся необхідна інформація міститься також в Інформаційному листі, в якому [PERSON] 17.08.2007 р., перед укладенням оскаржуваного кредитного договору, особистим підписом засвідчив: «Цим підтверджую, що Банк ознайомив мене в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Житло в кредит», а також надав мені інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту ( Додаток №1), наявних в Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування». Згідно до кредитної заявки від 17.08.2007 р. [PERSON] просив Банк надати йому кредит в розмірі 60515,33 швейцарських франків шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі на поточний рахунок 26209101754403 відкритий у Банку на його імя. Крім того, позивачем підписана та подана Банку заява клієнта щодо надання Банком дозволу на дострокове погашення частини заборгованості вираженої у швейцарських франках шляхом списання з поточного рахунку № 26209104754403, відкритого згідно Договору № 701/1622/07 «Про відкриття поточного рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів, здійснення розрахунково-касового обслуговування та надання інших банківських послуг. Також представником відповідача зазначено, що позивачем не доведено існування обставин, передбачених ст.. 203 ЦК України. Крім того, представник позивача просив застосувати строк позовної давності, оскільки після укладення договору кредиту, який просить визнати недійсним позивача, минуло більше 10 років. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовим розглядом встановлено, що 17 серпня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-701/744/2007, відповідно умов якого Банк надав, а позивач отримав на придбання нерухомого майна суму у розмірі 60515,33 швейцарських франків під 8,49% річних на 300 місяців до 17.08.2032 р. Як вбачається з матеріалів справи, 7 серпня 2007 року позивач подав до ОТП Банка анкету-заяву № ML-701/744/2007, де в п. 13 особистим підписом підтвердив, що « підписанням цієї анкети-заяви підтверджую, що Банк надав мені в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року». Крім того, в Інформаційному листі, перед укладенням оскаржуваного кредитного договору, позивач особистим підписом засвідчив: «Цим підтверджую, що Банк ознайомив мене в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Житло в кредит», а також надав мені інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту ( Додаток №1), наявних в Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування». Також позивач був ознайомлений з розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту, що посвідчив особистим підписом, та 17 серпня 2007 року подав до Банку кредитну заявку, в якої зазначив, що просить видати кредит у розмірі суми 60515,33 швейцарських франків, валюта швейцарські франки на поточний рахунок № 26209101754403, відкритий в ЗАТ «ОТП Банк» в м. Харкові, на його імя. Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, на кошти, отримані у кредит, позивачем була придбана квартира [ADDRESS]. Сторонами у судовому засіданні не заперечується, що позивачем сплачувався кредит. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, [PERSON] сплачував кредит до 2014 року, але сплачував його у гривні по курсу НБУ по курсу швейцарських франків, і тому саме звернення відповідача до суду про стягнення саме суми заборгованості у гривні стало підставою для звернення його до суду, та саме з часу звернення відповідача до суду позивачу стало відомо про факт порушення його прав, що кредит був укладений внаслідок омани з боку Банка. Судом вивчалась позовна заява ПАТ «ОТП Банк» про стягнення з [PERSON] суми заборгованості по кредитному договору № ML-701/744/2007, згідно якої Банк заявив вимогу про стягнення з позивача суму заборгованості в розмірі 72790,35 швейцарських франків, що за офіційним курсом становить 1935977,86 грн. враховуючи зазначене, не знайшло свого підтвердження посилання позивача не факт його необізнаності про кредитування у швейцарських франків, відповідно до його позовних вимог. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Нормою ст. 610 ЦК України передбачено, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Доводи ж позивача про те, що вчинений сторонами кредитний договір № ML-701/744/2007 від 17 серпня 2007 року, як такий що укладений в іноземній валюті, а саме у швейцарських франків, є несправедливим, та таким, що порушує права позивача, як споживача банківських послуг, суд оцінює критично та відхиляє, оскільки недійсність (нікчемність) кредитних договорів, предметом яких є іноземна валюта, чинним законодавством прямо не встановлена, а в судовому порядку зазначений кредитний договір недійсним не визнано. Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Також не знайшло свого підтвердження необізнаність позивача щодо укладання договору кредиту у швейцарських франків, оскільки позивач особисто подавав заяву, ознайомлювався з умовами кредитування, графіком погашення заборгованості, а також сплачував кредит по графіку погашення заборгованості за курсом відносно швейцарського франку. Ствердження позивача, представника позивача про неможливість Банком укладати договори в іноземній валюті, суд вважає безпідставними, оскільки стороною відповідача були надані ліцензії Національного Банку України № 191, 191-1, якими «ОТП Банку» надано дозвіл на здійснення валютних операцій, у тому числі кредитуванні. Також суд зазначає, що згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що при укладанні кредитного договору № ML-701/744/2007 від 17.07.2007 року, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що свідчить інформаційний листок Умови кредитування по програмі «Житло в кредит»; копію додатку № 1 до інформаційного листка (розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту), анкета фізичної особи на отримання кредиту; копія кредитної заявки позивача; копію заяви [PERSON] на дострокове погашення заборгованості від 16.10.2007 року. Всі перелічені документи містять повну інформацію стосовно умов кредитування. На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Також суд зазначає, що відповідачем заявлена вимога про застосування строку позовної давності, але, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті, наслідки спливу строку позовної давності не застосовується. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed