Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2002 року, від шлюбних стосунків мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO], який проживає з відповідачем і знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що з листопада 2013 року шлюбні відносини між ним та відповідачем фактично припинилися, спільне господарство не ведеться. Внаслідок несумісності характерів, різності поглядів на ведення господарства та виховання дитини, між ними втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Вважаючи примирення та подальше збереження сім'ї неможливим, просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 467. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю, просить шлюб розірвати, а позов задовольнити. Відповідач також в судове засіданні не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просить позов задовольнити, шлюб розірвати. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, вважає за можливе ухвалити судове рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованими шлюбі з 13 липня 2002 року (а.с.7). Від сумісного подружнього життя мають неповнолітню дитину сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні (а.с.8). Також судом встановлено, що сім'я сторін по даній справі фактично розпалась з листопада 2013 року, на даний час вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, ніяких відносин не підтримують. Задовольняючи позов суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідною ухвалою від 20 березня 2014 року провадження по даній справі було зупинено, а сторонам надано строк для примирення терміном в два місяці. Однак, в термін який був наданий для примирення ніяких дій для збереження сім'ї не відбулося. Судом встановлено, що внаслідок несумісності характерів, різності поглядів на ведення господарства, між сторонами виникли неприязні стосунки, втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Як вбачається зі ст. 55 ч.1 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушення до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження не може мати місце, як передбачено ч.4 вказаної статті. За вказаних обставин суд не має права зобов'язати позивача зберегти сім'ю, оскільки він категорично наполягає на розірванні шлюбу, що говорить про його стійке волевиявлення на припинення сімейних відносин, оскільки в термін який був наданий для примирення ніяких дій для збереження сім'ї не відбулося. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б моральним засадам суспільства та правам і інтересам позивача, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до приписів до ст.113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач бажає після розірвання шлюбу залишити прізвище, яке є в неї з моменту державної реєстрації шлюбу, а саме: «[PERSON]». Відповідно до приписів ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved