Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що відповідач зареєстрована у належному йому на праві приватної власності будинку [ADDRESS] . Посилаючись на те, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Оскільки відповідач, яка отримала копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подала відзив на позов і не заперечила проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, на підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується доданими до позовної заяви письмовими доказами, а саме: Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.03.2012 року (а.с. 7). Згідно із листом Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області від 05.02.2020 року № 158 відповідач зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 18). Як встановлено актом обстеження житлового приміщення від 29 січня 2020 року громадянка [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає (а.с. 15). Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР). Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зокрема, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, той факт, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає за місцем реєстрації, не підтверджено відповідними доказами. Наданий позивачем на підтвердження своїх вимог акт від 29 січня 2020 року не містить вказівки на конкретний час із якого [PERSON] на проживає за місцем реєстрації. Крім того, відображену у даному акті інформації, суд оцінює критично і не приймає її до уваги, оскільки факт непроживання відповідача за місцем реєстрації повністю і достовірно спростовано тією обставиною, що відповідач [PERSON] отримала судове повідомлення саме за місцем своєї реєстрації. На переконання суду, вказана обставина повністю підтверджує той факт, що відповідач дійсно проживає за місцем своєї реєстрації. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: існування факту, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації. Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні, судом не встановлено того факту, що факту, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено того факту, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. При цьому, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенням позову, судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed