Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, зменшивши позовні вимоги у заяві від 17 квітня 2020 року, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 11 червня 2010 року у розмірі 1080640,80 грн., а також 3% річних, які підлягають нарахуванню за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року у розмірі 195993 грн., а разом - 1276633,80 грн. Також просить стягнути судові витрати у розмірі 9605 грн. за сплату судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 11 червня 2010 року між ним та [PERSON] був укладений договір грошової позики, згідно якого предметом договору були грошові кошти в розмірі 72000 дол. США, які позивач зобов`язався передати відповідачу, а останній зобов`язався повернути йому вищевказані грошові кошти до 01 липня 2010 року. На підтвердження тримання грошових коштів відповідач власноручно склав, підписав та передав позивачу розписку. Але 01 липня 2010 року і надалі грошові кошти відповідач не повернув. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року у справі № 209/4084/13-ц був частково задоволений позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти за договором позики від 11 червня 2010 року в сумі 908 640, 00 грн., три відсотки річних в сумі 103 062, 18 грн., індексацію в розмірі 604 56,85 грн., судовий збір 3 211,60 грн. та 229,40 грн. 02 червня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга відповідача задоволена частково, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в частині стягнення індексації в розмірі 60456,85 грн. скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Станом на 10 квітня 2014 року сума заборгованості у гривневому еквіваленті становила 908 640, 00 грн. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій вирішено стягнути зазначену суму заборгованості з відповідача. Крім того, судовими рішеннями стягнуто на користь позивача 3% річних, які станом на 10 квітня 2014 року становили 103062, 18 грн. Відповідачем було отримано у позику грошові кошти у еквіваленті 72000 дол. США. Станом на 01 квітня 2020 року офіційний курс НБУ 1 дол. США = 27,6289 грн. Отже, сума позики, яку мав би повернути відповідач складає 1989280,80 грн. Проте, враховуючи, що є судове рішення про часткове стягнення суми заборгованості за розпискою у розмірі 908640 грн., сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню додатково становить: 1989280,80-908640=1080640,80 грн. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року по справі №209/4403/15-ц стягнуто 3% річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року. Отже, 3% річних з заборгованості за розпискою у період з 20 грудня 2016 року судовим рішенням не стягнуті. 3% річних розраховуються за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів] Кількість днів прострочення за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року становить 1199 днів, сума боргу - 1989280,80 грн. Таким чином, 3% річних, які підлягають нарахуванню за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року складає 195993 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості, яка підлягає стягненню додатково у розмірі 1080640,80 грн., а також 3% річних у розмірі 195993 грн. 29 січня 2020 року суддею Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Байбарою Г.А. було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 21 лютого 2020 року заява про відвід судді Байбари Г.А. була задоволена та справа була передана до канцелярії суду для визначення іншого судді. 24 лютого 2020 року суддею Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Замковою Я.В. було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до підготовчого судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 25 травня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та цивільна справа призначена до судового розгляду по суті. 25 березня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в кому просив у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування відзиву зазначив, що 11 червня 2010 року між ним та [PERSON] було укладено договір грошової позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 72 000 доларів США із строком повернення до 01.07.2010р. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових відповідач склав боргову розписку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у справі 209/4403/15-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто 3% річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року в сумі 153011,20 грн. та судовий збір в сумі 1530,11 грн., а всього 154541,31 грн. 19 грудня 2017 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55415170 з виконання виконавчого листа №209/4403/15-ц. 25 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №55415170 з підстав повного виконання. Позивач прямо зазначає, що боргова розписка знаходиться у відповідача (а.с. 6, 25), що підтверджує факт повернення боргу та відсутність невиконаного зобов`язання за договором позики. З огляду на викладене, зобов`язання, що виникли за договором позики є припиненими. Твердження позивача на невиконання договірних зобов`язань з посиланням на судові рішення, а саме: Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року та Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015р. у справі №209/4084/13-ц, а також Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 грудня 2016 року у справі №209/4403/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки вказані судові рішення встановлюють факт невиконання зобов`язання на дату їх прийняття, та не можуть підтверджувати факт невиконання на поточну дату. Обставини наявності заборгованості на момент пред`явлення цього позову підлягають доведенню на загальних підставах. Таким чином, доведення факту повернення боргу іншими засобами доказування, зокрема, матеріалами виконавчого провадження, не можливе. [PERSON] звернувся до суду з позовом у справі №209/4084/13-ц про стягнення коштів, визначивши заборгованість валюти - гривні України. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті - гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті. Зазначені висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі №755/14777/16-ц та узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). Крім того, позивач просить стягнути 3% річних за період з 11 квітня 2014 року по 20 листопада 2020 року в сумі 153024,93 грн. Як вже зазначалось Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 грудня 2016 року у справі №209/4403/15-ц, на час вирішення якого борг не було сплачено, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто 3% річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року в сумі 153011,20 грн. Матеріалами справи також підтверджується факт повного виконання цього судового рішення. Крім того, позовні вимоги у цій судовій справі, пред`явлені позивачем із спливом позовної давності. У підсумку викладеного, вважає, що пред`явлений позов є необґрунтованим, а правових підстав для його задоволення не має. 17 квітня 2020 року позивач надав відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити повністю. На обґрунтування відповіді на відзив стосовно знаходження оригіналу розписки у відповідача зазначив, що оригінал розписки знаходиться у позивача, та на вимогу суду може бути надана для огляду. 01 липня 2010 року і до моменту звернення до суду з цим позовом відповідач грошові кошти йому не повернув та станом на 19 грудня 2016 року сума боргу за договором позики відповідачем позивачу не сплачена, рішення суду не виконане. Крім того, позивачем 17 квітня 2020 року була подана заява про зменшення позовних вимог. 06 травня 2020 року представник відповідача по електронній пошті за №ЕП-103/20-Вх. від 06 травня 2020 року надала суду пояснення щодо заяви про зменшення позовних вимог. На обґрунтування пояснень зазначила, що позов з урахуванням змін не визнають з підстав, викладених у відзиві. Крім того, зауважує, що при новому розрахунку 3% річних позивач як базу нарахування вказує 1989280,80 грн. Проте, вказана сума не може прийматись за суму боргу, на яку може нараховуватись 3% річних за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року, оскільки 1989280,80 грн. визначено як суму позики з урахуванням курсу долара на 01 квітня 2020 року, що не відповідає правовому змісту 3% річних, які мають компенсаторний характер за прострочення виконання. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним обставинам у позовній заяві, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити відповідно до заяви про зменшення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні у відповіді на відзив та поясненнях щодо заяви про зменшення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 11 червня 2010 року позивач та відповідач уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 72000 доларів США та зобов`язався повернути їх до 01 липня 2010 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 177). Проте, у вказаний у розписці строк, відповідач грошові кошти позивачу не повернув, чим порушив умови договору позики, укладеного між ним та позивачем. Зазначені обставини встановлені заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року у цивільній справі № 209/4084/13-ц, і відповідно не підлягають доказуванню у цій справі. Вказаним вище заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року були частково задоволені позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення з боржника грошових коштів і відшкодування моральної шкоди та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики від 11 червня 2010 року в сумі 908640,00 грн., 3% річних в сумі 103062,18 грн., індексацію в розмірі 60456, 85 грн. та сплачений судовий збір в сумі 3211,60 грн. та 229,40 грн. (а.с. 28-30, 93-95). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року була частково задоволена апеляційна скарга [PERSON] . Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] індексації в розмірі 60456,85 грн. скасоване і в цій частині відмовлено в задоволенні позову. В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року залишено без змін (а.с.96-98). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційна скарга [PERSON] була відхилена (а.с. 99-101). 19 грудня 2016 року у цивільній справі № 209/4403/15-ц рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошового зобов`язання були задоволені та стягнуто з [PERSON] грошове зобов`язання - 3% річних в сумі 153011,20 грн. та сплачений судовий збір по справі в сумі 1530,11 грн. (а.с.121-123). На виконання рішення суду від 19 грудня 2016 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. 19 грудня 2017 року було відкрито виконавче провадження. Під час проведення виконавчих дій з [PERSON] було стягнуто суму заборгованості за виконавчим листом №209/4403/15-ц у розмірі 154451,31 грн, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 грудня 2017 року, копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 червня 2019 року та копією квитанції від 22 червня 2019 року (а.с. 124, 125, 126). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до постанови № 755/14777/16-ц від 25 жовтня 2018 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, «…у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню й інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України…». Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов`язання та не позбавляє позичальника права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, зокрема, відповідно ст. 625 ЦПК України стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом, до повернення боргу з часу поза межами періоду, за який вони стягнуті рішенням у іншій справі. Суд зазначає, що у рішенні Дніпровського районного суду від 20 червня 2014 року була встановлена заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики у розмірі 72000 дол. США, що станом на 10 квітня 2014 року за офіційним курсом НБУ становило 1261,7898 грн. за 100 дол. США, тому заборгованість у гривневому еквіваленті склала 908640 грн. Крім того, позивач, реалізуючи право на звернення до суду, звертався до суду з позовом про стягнення з боржника грошових коштів, визначивши заборгованість валюти - гривні України. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті - гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON] про те, що з відповідача слід стягнути різницю у розмірі 1080640,80 грн., що утворилася внаслідок зміни курсу гривні до долара США, яка станом на 01 квітня 2020 року за офіційним курсом НБУ становить 27,6289 грн. за 1 дол. США, не підлягають задоволенню через відсутність підстав для стягнення курсової різниці. Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). Крім того, суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву представником відповідача не було надано доказів щодо сплати основної суми боргу за договором позики, крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року було досліджено правові підстави виникнення договору позики та встановлена заборгованість саме у гривневому еквіваленті у розмірі 908640 грн., тому суд не приймає твердження представника відповідача щодо факту повернення позики позивачу внаслідок наявності у відповідача оригіналу боргової розписки. Враховуючи те, що рішенням суду від 19 грудня 2016 року з відповідача на користь позивача було стягнуто три відсотки річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року, суд розраховує 3% річних від простроченої суми за період прострочення грошового зобов`язання з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року. Суд зазначає, що розмір суми боргу, яка була стягнута з відповідача на користь позивача заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року у гривневому еквіваленті складає 908640 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути 3% річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України, на заборгованість у розмірі 908640 грн., що виникла у останнього перед позивачем за договором позики на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року. Розрахунок 3 % річних проводиться за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення В даному випадку сума заборгованості складає 908640 грн. Кількість днів прострочення з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року складає 1199 дні. Таким чином, 3% річних на суму заборгованості у розмірі 908640 грн. становить 89544,60 грн. (908640 х 3 х 1199 : 365 : 100=89544,60 грн.). Таким чином, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в розмірі 89544,60 грн. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у справі, пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial