Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку, в якій вказує, що придбав у відповідачки на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 4252 житловий будинок літ. А, житловою площею 32,40 кв.м., сарай літ. Б, вбиральню літ. Г, огорожу № 1, що розташовані по [ADDRESS] . В 2014 році позивач здійснив реконструкцію житлового будинку та побудував гараж-літню кухню літ. Д. Маючи намір здати в експлуатацію будівлі позивач виявив, що земельна ділянка, на якій знаходиться належний йому житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, перебуває у приватній власності попереднього його власника відповідача [PERSON] . Договору купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було, хоча відповідач передала позивачу оригінал державного акта на право власності на землю від 19.09.2001 р., площею 0,1000 га по [ADDRESS] ) для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Будучи юридично неграмотною людиною позивач цьому не надав належної уваги, а тому вважав власником землі саме себе, тим більше, що жодних скарг, претензій з 2002 року в [PERSON] не було, вона ніколи не заявляла прав на землю, як і жодного разу там не з`являлась. В добровільному порядку вирішити вказане питання між сторонами не вдалось, а тому [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та надали пояснення, які викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник позов не визнали та надали відзив, в якому зазначили, що відповідач ділянку не відчужувала, а законодавство, яке діяло на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку 13.05.2002 р., не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку з набуттям права власності на нерухоме майно, що на ній розташоване. На обґрунтування своєї позиції посилається ст. 120 ЗК України в редакції 2002 року та на п. 18, 18-1 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Представник відповідача також просив відмовити в позові на підставі пропуску строку позовної давності на звернення із даним позовом до суду. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому навів правові позиції Верховного Суду України в постанові від 11.02.2015р. у справі № 6-2цс15 та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20.03.2019р. у справі № 514/1571/14-ц, якими спростовується позиція, викладена у відзиві на позовну заяву. Представник позивача також надав заперечення проти заяви про застосування строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 13.05.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 4252 відповідач продала, а позивач купив житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. А, житловою площею 32,40 кв.м., сарай літ. Б, вбиральня літ. Г, огорожа № 1. Право власності на вказане майно зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 13.03.2003 р., номер запису 4868 в книзі 36 с. 150. В той же час сторонами не було укладено договору, на підставі якого від [PERSON] до [PERSON] переходило би право власності на земельну, на якій розташований житловий будинок. З державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ № 031223, виданого 19.09.2001р. слідує, що спірна земельна ділянка, площею 0,1000 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель належить відповідачу. Однак, оригінал державного акту було передано відповідачем позивачу в день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.05.2002 р., що не заперечувалось відповідачем. У відповідності до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно частин 1, 4 ст. 120 ЗК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 13.05.2002р.) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - а підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до пп. «ґ» п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу\~ внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Питання застосування ст. 120 ЗК України, чинної на день виникнення спірних правовідносин, врегульоване постановою Верховного Суду України від 11.02.2015р. у справі № 6-2цс15, де суд зробив висновок, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Такої правової позиції притримується і Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 20.03.2019р. у справі № 514/1571/14-ц, де дано правовий аналіз ст. 120 ЗК України в редакції 2002 року. Така позиція відповідає порядку застосування ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, чинним на день розгляду спору. Так, згідно частин 1 та 2 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту «е» статті 141 ЗК України підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Вказана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 р. у справі № 364/515/19, постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 р. у справі № 6-253цс16. Щодо застосування строку позовної давності то суд зазначає наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, позивач подав позов про визнання права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на якій розміщений житловий будинок та господарські будівлі, які належать йому на праві власності. Доступ до житлового будинку позивача, як і його обслуговування, є неможливим без земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка по цей час належить відповідачу. Саме тому законодавець передбачив в ст. 120 ЗК України принцип «цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований». Більше того, що будучи власником житлового будинку позивач є одночасно володільцем земельної ділянки, на якій він розміщений, а тому невизнання відповідачем права власності на землю за позивачем є триваючим порушенням, оскільки це є постійною перешкодою у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном будинком. За таких обставин допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Така правова позиція закріплена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц. Враховуючи викладене,

Outcome: approved