Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь Рівненської обласної державної адміністрації кошти в сумі 323905,95 грн відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому першому заступнику голови Рівненської обласної державної адміністрації [PERSON] часу вимушеного прогулу та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про його поновлення на роботі, в порядку регресу, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що розпорядженням голови обласної державної адміністрації [PERSON] від 23 серпня 2017 року № 233-к до [PERSON] було застосоване дисциплінарне стягнення за порушення присяги державного службовця та розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 10 листопада 2017 року № 312-к [PERSON] звільнено з посади першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року, залишеним в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року, визнано протиправними та скасовано розпорядження голови обласної державної адміністрації № 233-к від 23 серпня 2017 року, № 285-к від 23 жовтня 2017 року та № 312-к від 10 листопада 2017 року, поновлено [PERSON] на посаді першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації з 11 листопада 2017 року, стягнено з Рівненської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 17 квітня 2019 року у розмірі 235266,86 грн та суму судового збору в розмірі 6402 грн. Оскільки та обставина, що [PERSON] звільнений незаконно, встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, вона не підлягає доказуванню. На виконання рішення суду обласною державною адміністрацією [PERSON] платіжним дорученням від 23 серпня 2019 року № 430 перераховано кошти в сумі 235266,86 грн. Крім того, Рівненською обласною державною адміністрацією платіжним дорученням від 23 серпня 2019 року № 433 було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 64296,53 грн. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року з Рівненської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення про його поновлення на роботі за період з 18 квітня 2019 року по 16 вересня 2019 року в розмірі 67031,34 грн та судові витрати в сумі 3000 грн. Платіжними дорученнями від 11 березня 2020 року № 86, від 2 квітня 2020 року № 30124918, від 3 квітня 2020 року № 30322014 Рівненською обласною державною адміністрацією було виплачено [PERSON] кошти в сумі 8083,22 грн, 23765,13 грн та 35182,99 грн. При розрахунку суми Рівненський окружний адміністративний суд виходив з того, що оскільки судом встановлено наявність факту затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді [PERSON] з 18 квітня 2019 року по 16 вересня 2019 року, то суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на суму 67031,34 грн (657,17 грн х 102), де 657,17 грн - середньоденна заробітна плата, 102 - кількість робочих днів затримки виконання рішення. [PERSON] припинив виконання повноважень на посаді голови Рівненської обласної державної адміністрації 26 червня 2019 року. У [PERSON] як голови Рівненської обласної державної адміністрації, починаючи з 18 квітня 2019 року, дня винесення рішення Рівненського окружного адміністративного суду, по 26 червня 2019 року, дату припинення повноважень, був обов`язок щодо його виконання, однак рішення виконане не було. Виходячи з розрахунку Рівненського окружного адміністративного суду, з [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про поновлення [PERSON] на роботі з 18 квітня 2019 року по 26 чрвня 2019 року в розмірі 30229,82 грн (657,17 грн х 46), де 657,17 грн - середньодення заробітна плата, 46 - кількість робочих днів затримки виконання рішення по дату припинення повноважень голови облдержадміністрації. Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який підлягає стягненню з [PERSON] , становить 6650,56 грн. Відповідно до ст.1191 ЦК України, п.8 ст.134 КЗпП України, п.2, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», п.33 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з [PERSON] підлягає стягненню шкода в сумі 323905,95 грн, яка складається з: заробітної плати за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 17 квітня 2019 року у розмірі 235266,86 грн, зазначена в рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17; єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 51758,71 грн; частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про поновлення на роботі [PERSON] за період з 18 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року, що становить 30229,825 грн; єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 6650,56 грн. Ухвалою від 5 жовтня 2020 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі. 17 грудня 2020 року представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову мотивує тим, що Рівненською обласною державною адміністрацією пропущено строк звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 287025,57 грн (235266,86 грн - заробітна плата за час вимушеного прогулу, 51758,71 грн - єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) згідно рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року по справі № 817/1343/17 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року. Позивач посилається на ч.1 ст.1191 ЦК України, однак вказана стаття містить ч.4, яка передбачає право регресної вимоги, крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодування моральної шкоди. Спірні правовідносини у справі регулюються положеннями КЗпП України, ст.233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Позивач дізнався про заподіяння йому нібито матеріальної шкоди [PERSON] 13 серпня 2019 року, коли Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі № 817/1343/17 ухвалив постанову, по якій здійснювалися виплати згідно платіжних доручень від 23 серпня 2019 року. Представник Рівненської обласної державної адміністрації був присутній на засіданні суду і йому було відомо про прийняту судом постанову саме 13 серпня 2019 року. Однак, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди заявлено відповідачу 21 серпня 2020 року, тобто поза межами річного строку, встановленого ч.3 ст.233 КЗпП України. З 18 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року [PERSON] перебував у відпустці, відрядженнях, тобто не виконував обов`язки голови Рівненської обласної державної адміністрації у зазначений період. Вважає, що сума відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 36880,38 грн (частина середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про поновлення на роботі [PERSON] ) позивачем нарахована неправильно. Матеріальна шкода завдана не з вини [PERSON] 16 серпня 2017 року дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ складено висновок про наявність у діях державного службовця дисциплінарного проступку. Проаналізувавши вказаний висновок комісії та обставини, на підставі яких комісія дійшла зазначеного висновку, [PERSON] звільнив [PERSON] Рівненською обласною державною адміністрацією після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, не проводилося службового розслідування щодо причетності посадових, службових осіб, хоча рішеннями судів не встановлено складу правопорушення в діях посадових, службових осіб, в тому числі і [PERSON] . Відповідач не був учасником справи № 817/1343/17. Вину [PERSON] щодо звільнення [PERSON] не було встановлено ні в рішенні першої інстанції, ні в постанові апеляційної інстанції. Також [PERSON] не був учасником справи № 460/3394/19. Рівненська обласна державна адміністрація у вказаній справі фактично визнала позов [PERSON] та не оскаржувала рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року ні в апеляційному, ні в касаційному порядку. У зазначеному рішенні вину [PERSON] судом не було встановлено. Позивач не надав доказів, які б підтверджували вину саме відповідача, в той час як рішенням судів встановлено неправомірність дій та вину в незаконному звільненні та затримці виконання рішення безпосередньо Рівненської обласної державної адміністрації. 22 грудня 2020 року суд отримав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача зазначає, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Кошти обласною державною адміністрацією перераховані [PERSON] 23 серпня 2019 року, позовну заяву подано 21 серпня 2020 року, тобто в межах строку, визначеного чинним законодавством. Відповідно до табелів робочого часу за період з 18 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року у [PERSON] був 31 робочий день на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 460/3394/19. Подання дисциплінарної комісії враховуються суб`єктом призначення під час вирішення питань щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження, а тому голова обласної державної адміністрації міг на власний розсуд або застосувати дисциплінарне стягнення, або закрити дисциплінарне провадження. Голова місцевої державної адміністрації видає розпорядження одноособово і несе за них відповідальність згідно із законодавством. 30 грудня 2020 року представник відповідача надав суду заперечення, в яких, серед іншого, вказав, що згідно з копією протоколу судового засідання від 13 серпня 2019 року справа № 817/1343/17 була розглянута за участі представника відповідача [PERSON] О 15:25:18 судом було оголошено вступну та резолютивну частину постанови. Станом на 13 серпня 2019 року для позивача у даній справі було відомо про постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду, якою рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року залишено без змін. [PERSON] фізично не міг виконати рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 460/3394/19, яке було постановлено 30 січня 2020 року, оскільки відповідач ще 26 червня 2019 року припинив виконання повноважень на посаді голови Рівненської обласної державної адміністрації. Доводи в розділі 2 відповіді на відзив не мають братися до уваги, оскільки не відповідають цифрам та значенням, які містяться в табелях обліку робочого часу працівників апарату облдержадміністрації. Відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, установі, організації, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина, яка ні службовим розслідуванням, ні рішеннями судів не встановлена. В підготовчому засіданні представник відповідача клопотав залишити позовну заяву без руху з підстав недотримання позивачем вимог, передбачених п.8 ч.3 ст.175 та ч.7 ст.177 ЦПК України. Протокольною ухвалою суд зобов`язав представника позивача усунути недоліки позовної заяви. В підготовчому засіданні представник відповідача заявив клопотання про повернення без розгляду відповіді на відзив, в задоволенні якого суд відмовив. Ухвалою від 15 січня 2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що факт незаконного звільнення [PERSON] встановлений рішенням суду. Розпорядження про звільнення першого заступника Рівненської обласної державної адміністрації підписав голова облдержадміністрації [PERSON], яким і було ініційоване дисциплінарне провадження щодо [PERSON] . І хоча таке провадження розглядає дисциплінарна комісія облдержадміністрації, рішення про звільнення приймає керівник - голова обласної державної адміністрації, який може погодитися або не погодитися з висновками комісії. Рішення суду про поновлення працівника на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили, що і стало підставою для його виконання. Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, тому голова обласної державної адміністрації зобов`язаний був поновити [PERSON] незалежно від наявності заяви останнього про таке поновлення. Клопотання про залучення як третьої особи до участі у справі про поновлення на роботі відповідач не подавав. Сплата обласною державною адміністрацією єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є прямою дійсною шкодою, яка завдана облдержадміністрації, а тому підлягає відшкодуванню відповідачем. Про наявність шкоди обласній державній адміністрації стало відомо з моменту її виплати. Просить позов задовольнити. Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-216цс16, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і цей строк врегульовано положеннями КЗпП України. День ухвалення постанови Восьмим апеляційним адміністративним судом, а саме 13 серпня 2019 року, слід вважати днем, коли позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Позивач мав звернутися з позовом про відшкодування матеріальної шкоди до 13 серпня 2020 року, проте звернувся 21 серпня 2020 року, внаслідок чого порушив річний строк, встановлений ч.3 ст.233 КЗпП України. Обставини, які встановлені рішеннями суду у справах № 817/1343/17 та № 460/3304/19, не є преюдиційними при вирішенні справи. Відповідач не брав участі у справі за позовами [PERSON] до Рівненської обласної державної адміністрації, а тому позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Звільнення [PERSON] відбулося за результатами розгляду подання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ апарату Рівненської обласної державної адміністрації в порядку ст.73 Закону України «Про державну службу» та протоколу № 2 засідання дисциплінарної комісії, тобто звільнення відбулося не лише за виданим розпорядженням [PERSON] , а й на підставі подання дисциплінарної комісії, яка є колегіальним органом. Голова Рівненської обласної державної адміністрації, підписуючи розпорядження про звільнення [PERSON] , здійснив зазначене не з власної ініціативи, а за результатами розгляду подання дисциплінарної комісії, що спростовує доводи позивача про персональну відповідальність відповідача. Розпорядження щодо звільнення [PERSON] готували юридичний відділ разом із відділом кадрів, а не [PERSON] . На час звернення до суду позивача з позовом [PERSON] не обіймав посаду голови Рівненської обласної державної адміністрації і на час розгляду справи не є службовою особою, що є обов`язковою умовою повної відповідальності, передбаченої п.8 ст.134, ст.237 КЗпП України, а тому на нього не може бути покладена вказана відповідальність. Позивачем не було проведено жодного службового розслідування або іншого розслідування, яким би було встановлено вину [PERSON] або іншої службової особи, яка винна в незаконному звільненні працівника. Відповідач вживав та вжив належні заходи для поновлення [PERSON] на роботі. Зокрема, було надано усне доручення начальнику відділу кадрової служби апарату Рівненської обласної державної адміністрації Палюху М.М. зв`язатися з [PERSON] щодо виходу на роботу, вжито заходів щодо звернення до суду за роз`ясненням рішення у справі № 817/1343/17 в частині поновлення з огляду на зміни законодавства в окремих питаннях проходження державної служби. Крім того, в резолютивній частині рішення про поновлення працівника суд не вказав та не зобов`язав конкретно хто має поновити [PERSON] на відповідній посаді. Суми в розмірі 51758,71 грн та 6650,56 грн, які сплачені позивачем у формі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не є в розумінні ст.237 КЗпП України середнім заробітком за час вимушеного прогулу, а тому позов в цій частині до задоволення не підлягає, так як не ґрунтується на вимогах закону. У період з 18 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року [PERSON] було відпрацьовано фактично на робочому місці у Рівненській обласній державній адміністрації 22 робочих дні, в розрахунку ж позивача зазначено 46 робочих днів затримки виконання рішення. Сума 30229,82 грн є необґрунтованою, оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 460/3394/19 не має преюдиційного значення у даній справі. У позовній заяві позивач посилається на ч.1 ст.1191 ЦК України, хоча згідно з ч.4 ст.1191 ЦК України регрес не може бути застосований під час відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами. Правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої службовою особою у зв`язку з незаконним звільненням працівника, регулюються нормами трудового законодавства, а не цивільного. Обласні державні адміністрації згідно з ст.30 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» підзвітні Кабінету Міністрів України, а тому з даним позовом мав би звернутися Кабінет Міністрів України, а не Рівненська обласна державна адміністрація. Позов необґрунтований, бо позивач не визначився з предметом та підставою позову. Просять відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що Указом Президента України № 177/2016 від 28 квітня 2016 року [PERSON] призначений головою Рівненської обласної державної адміністрації. Відповідно до розпорядження № 140-к від 29 квітня 2016 року [PERSON] з 29 квітня 2016 року приступив до виконання повноважень на посаді голови Рівненської обласної державної адміністрації. Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації № 77-к від 2 квітня 2014 року за погодженням з Кабінетом Міністрів України [PERSON] призначений на посаду першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації [PERSON] № 162-к від 29 квітня 2016 року [PERSON] продовжено повноваження на посаді першого заступника голови облдержадміністрації. На підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації [PERSON] № 233-к від 23 серпня 2017 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] », № 285-к від 23 жовтня 2017 року «Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 23 серпня 2017 року № 233-к» та № 312-к від 10 листопада 2017 року «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] звільнено з посади першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17 позов [PERSON] до Рівненської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] № 233-к від 23 серпня 2017 року. Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації «Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 23 серпня 2017 № 233-к» № 285-к від 23 жовтня 2017 року. Визнано протиправним та скасовано п.1 розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації «Про звільнення [PERSON] » « 312-к від 10 листопада 2017 року. Поновлено [PERSON] на посаді першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації з 11 листопада 2017 року. Стягнуто з Рівненської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 17 квітня 2019 року у розмірі 235266,86 грн (сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику). Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Рівненської обласної державної адміністрації суму судового збору у розмірі 640 грн. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року у справі № 857/6819/19 апеляційну скаргу Рівненської обласної державної адміністрації залишено без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17 залишено без змін. В касаційному порядку постанова не оскаржувалася та набрала законної сили 13 серпня 2019 року. На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року № 817/1343/19 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року № 857/6819/19 Рівненською обласною державною адміністрацією сплачено [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 235266,86 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 430 від 23 серпня 2019 року. Позивач пред`явив позов на підставі норм ст.1191 Цивільного кодексу України та ст.130, 134, 237 Кодексу законів про працю України. Стаття 1191 ЦК України передбачає право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Однак, спір щодо відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, має вирішуватися із застосуванням норм трудового законодавства. [PERSON] припинив виконання повноважень голови Рівненської обласної державної адміністрації 26 червня 2019 року відповідно до Указу Президента України № 426/2019 від 24 червня 2019 року «Про звільнення [PERSON] з посади голови Рівненської обласної державної адміністрації» та розпорядження голови Рівненської облдержадміністрації від 26 червня 2019 року № 60-к «Про [PERSON] ». Хоча на момент пред`явлення позову відповідач не перебував з позивачем у трудових правовідносинах, у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх колишніми працівниками, потрібно керуватися нормами ст.130-137 КЗпП України, оскільки звільнення працівника не припиняє його обов`язку відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації шкоду. При цьому, покликання представників відповідача на необхідність відмови в позові з мотивів пред`явлення позову на підставі ст.1191 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до трудових відносин, суд до уваги не приймає. Згідно зі ст.13, 49 ЦПК України лише позивач має право визначати як предмет, так і підставу позову. В даній справі позивач обґрунтовує свої вимоги як нормами Цивільного кодексу, так і нормами Кодексу законів про працю, посилаючись саме на трудові відносини. Відповідно до п.4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, норму матеріального права при ухваленні рішення визначає суд. За нормами ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно з п.8 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству. Установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Як роз`яснив Верховний Суд України в п.13 постанови пленуму № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п.33 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам належить врахувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалося раніше. Факт незаконного звільнення [PERSON] з посади першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили. В обґрунтування заперечень проти позову представники відповідача покликаються на те, що обставини, які встановлені рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17 та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року у справі № 857/6819/19, не є преюдиційними при вирішенні даної справи, оскільки [PERSON] участі у цих справах не брав, в тому числі і як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст.82 ЦПК України). Преюдиція передбачає звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд зауважує, що встановлені вказаними судовими рішенням обставини (видання розпоряджень саме відповідачем, підстави для видання таких розпоряджень, хронологія подій, розрахунок середньої заробітної плати працівника тощо) відповідачем не оспорював ся. Доказів на спростування цих обставин суду не надано. Фактично сторона відповідача не погоджується з правовою оцінкою, наданою судом фактам, встановленим при розгляді справи № 817/1343/17. Відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. В даній справі позовні вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, можуть бути задоволені лише у випадку наявності рішення адміністративного суду, яким таке звільнення визнано незаконним. При цьому, суд в цивільному судочинстві не може вирішувати питання законності чи незаконності звільнення першого заступника голови облдержадміністрації [PERSON] , які виходять за межі його предметної компетенції. Покликання представників відповідача на ст.54 ЦПК України суд до уваги не приймає, оскільки на момент розгляду Рівненським окружним адміністративним судом справи № 817/1343/17 відповідач перебував на посаді голови Рівненської обласної державної адміністрації та опосередковано через представників брав участь у розгляді справи як керівник органу державної влади. Згідно з п.8 ст.134 КЗпП України суб`єктом повної матеріальної відповідальності є службова особа, за наказом чи розпорядженням якої працівника звільнено незаконно. Відповідач на час видання розпорядження про звільнення [PERSON] був службовою особою, а тому та обставина, що нині [PERSON] не є такою особою, не має значення, оскільки на час заподіяння шкоди відповідача перебував у трудових відносинах з позивачем. Матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі, несе особа, винна у незаконному звільненні. Встановлення персональної вини службової особи у незаконному звільненні працівника для покладення на неї матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації сплатою працівникові вимушеного прогулу, необхідне у випадку, коли незаконне звільнення мало місце за рішенням колегіального органу. Відповідно до п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 цього закону. Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством (ч.1 ст.41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»). Таким чином, доводи представників відповідача про необхідність проведення службового розслідування або винесення додаткового рішення для встановлення вини відповідача у незаконному звільненні працівника не заслуговують на увагу. Заперечуючи вину відповідача у незаконному звільненні працівника, представники відповідача покликаються на те, що розпорядження голови обласної державної адміністрації № 233-к від 23 серпня 2017 року прийняте на підставі подання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ апарату Рівненської обласної державної адміністрації, члени якої одноголосно підтримали висновок щодо наявності факту порушення присяги державного службовця першим заступником голови обласної державної адміністрації [PERSON] та пропозицію застосувати дисциплінарне стягнення шляхом звільнення останнього, а відтак, відповідач не міг прийняти рішення всупереч зазначеному висновку дисциплінарної комісії. Однак, згідно з положеннями ч.3 ст.73 Закону України «Про державну службу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) подання дисциплінарної комісії у державному органі мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення. Відповідно до ч.5 ст.77 Закону України «Про державну службу» подання дисциплінарної комісії є обов`язковим для розгляду суб`єктом призначення та враховується ним під час вирішення питань щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження. Таким чином, суб`єкт призначення зобов`язаний розглянути та врахувати подання дисциплінарної комісії, однак рішення щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає саме суб`єкт призначення, а отже, і несе відповідальність за таке рішення. Покликання представників відповідачів на те, що підписання розпорядження про звільнення [PERSON] голова обласної державної адміністрації здійснив не з власної ініціативи спростовуються наявною в матеріалах справи копією розпорядження голови облдержадміністрації [PERSON] № 206-к від 27 липня 2017 року, яким розпочато дисциплінарне провадження стосовно першого заступника голови обласної державної адміністрації [PERSON] з відстороненням від виконання посадових обов`язків. На момент пред`явлення даного позову Рівненською обласною державною адміністрацією [PERSON] припинив виконувати обов`язки голови облдержадміністрації, а тому підстави для застосування у цій справі норми ч.4 ст.136 КЗпП України, яка передбачає стягнення матеріальної шкоди з керівників підприємств, установ, організацій за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, відсутні. Враховуючи, що звільнення [PERSON] здійснено з порушенням закону, на відповідача, як особу, за розпорядженням якої працівника було незаконно звільнено, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Рівненській обласній державній адміністрації. Разом з тим, у випадку покладання на службову особу матеріальної відповідальності на підставі п.8 ст.134 КЗпП прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому працівникові за період вимушеного прогулу. Відшкодування інших витрат законодавством України не передбачено. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 51758,71 грн задоволенню не підлягають. Крім того, як встановлено з резолютивної частини рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17 до стягнення з Рівненської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] належала заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 235266,86 грн без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягали стягненню під час виплати її працівнику. Тобто, виплачуючи [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу Рівненська обласна державна адміністрація зобов`язана була відрахувати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб в розмірі 52606,25 грн та військовий збір в розмірі 4383,85 грн. Зазначені суми не були утримані позивачем із заробітної плати за час вимушеного прогулу при виплаті її працівнику та сплачені Рівненською обласною державною адміністрацією платіжними дорученнями № 431 від 23 серпня 2019 року та № 432 від 23 серпня 2019 року. Відповідач не може нести відповідальність за помилку, допущену позивачем при виплаті працівникові присуджених сум, а тому суми податків та інших обов`язкових платежів, які мали бути утримані під час виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] , не підлягають стягненню. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17 належить задовольнити частково в сумі 178276,76 грн. Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Позов про відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, може бути пред`явлений лише після виконання рішення суду, яким присуджено до сплати зазначені кошти, оскільки до моменту виконання в особи, яка відшкодувала шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Заробітна плата за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику виплачена Рівненською обласною державною адміністрацією [PERSON] 23 серпня 2019 року. З позовом про відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, Рівненська обласна державна адміністрація звернулася 21 серпня 2020 року, тобто в межах передбаченого ст.233 КЗпП України строку звернення до суду. Висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-216цс16, на які покликаються представники відповідача, не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки спірні правовідносини не є тотожними з обставинами, встановленими судом у вказаній справі. Суд також встановив, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/1343/17 за позовом [PERSON] до Рівненської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині поновлення [PERSON] на посаді першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації допущено до негайного виконання. Поновлення [PERSON] на посаді першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації відбулося 17 вересня 2019 року на підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації № 85-к від 17 вересня 2019 року. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 460/3394/19 адміністративний позов [PERSON] до Рівненської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про його поновлення на роботі задоволено повністю. Стягнуто з Рівненської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про його поновлення на роботі за період з 18 квітня 2019 року по 16 вересня 2019 року в розмірі 670312,34 грн. Сума до стягнення зазначена без утримання податків на інших обов`язкових платежів. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 460/3394/19 Рівненською обласною державною адміністрацією виплачено [PERSON] платіжним дорученням № 86 від 11 березня 2020 року 8083,22 грн, платіжним дорученням № 30124918 від 2 квітня 2020 року 23765,13 грн, платіжним дорученням № 30322014 від 3 квітня 2020 року 35182,99 грн. Частину виплаченого [PERSON] заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про його поновлення на роботі за період з 18 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року в розмірі 30229,82 грн та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 6650,56 грн позивач просить стягнути з [PERSON] , оскільки останній з дня винесення рішення суду по день припинення повноважень не виконав обов`язку щодо його негайного виконання в частині поновлення працівника на роботі. Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц роз`яснив, судові рішення, які відповідно до закону підлягають виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. З огляду на зазначене у відповідача як голови обласної державної адміністрації, який відповідно до положень Закону України «Про місцеві державні адміністрації» призначає та звільняє з посади першого заступника голови місцевої державної адміністрації, відразу після оголошення рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді першого заступника голови облдержадміністрації виник обов`язок видати розпорядження про поновлення останнього на посаді. При цьому, покликання представників відповідачів на відсутність заяви [PERSON] про поновлення його на посаді як підставу невиконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника не заслуговують на увагу, оскільки трудовим законодавством не передбачено необхідності подання такої заяви. Підставою для видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі є рішення суду, а не заява працівника. Суд зауважує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі 460/3394/19 встановлено факт затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді [PERSON] , однак не встановлювалося конкретної службової особи (осіб), винної в несвоєчасному виконанні рішення суду про поновлення працівника на роботі. На момент пред`явлення [PERSON] позову та розгляду Рівненським окружним адміністративним судом справи № 460/3394/19 [PERSON] не виконував обов`язків голови Рівненської обласної державної адміністрації, не брав участі у розгляді справи ні як сторона, ні як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а тому позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог в цій частині. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійсненого відповідно до зазначеного вище Порядку обчислення середньої заробітної плати, позивач суду не надав, відтак, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження розміру шкоди, заподіяної позивачу. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про поновлення на роботі [PERSON] за період з 18 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року в розмірі 30229,82 грн не доведені та задоволенню не підлягають. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 6650,56 грн необхідно відмовити за безпідставністю, так як такі виплати не є в розумінні ст.237 КЗпП України середнім заробітком за час вимушеного прогулу. За правилами ст.141 ЦПК України належить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial