Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0460 га. Власником сусіднього будинку [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . В 2013 році позивачу стало відомо, що відповідач в 2008 році отримав Державний акт за право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,488 га на підставі рішення Бердянської міської ради №10 від 27.12.2007р. Позивач вважає отримання вказаного Державного акту незаконним, оскільки відповідач не погоджував з позивачем межі своєї земельної ділянки, що призвело до передачі йому частини земельної ділянки, що вже належала на той час позивачу. Тому в своєму позові позивач просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ №261089, виданий [PERSON] на підставі рішення Бердянської міської ради від 27.12.2007р. №10. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також додала, що вважає факт накладення земельної ділянки відповідача за спірним Державним актом на земельну ділянку позивача тому, що це зафіксовано у раніше винесеному рішенні Бердянського міськрайонного суду від 29.12.2014р. Крім того, за технічним паспортом на будинок позивача станом на 21.12.2012р. розмір його земельної ділянки менший, ніж зазначено у його Державному акті на землю. Просила позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що до суду не надано жодного доказу накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку відповідача, тому невідомо, в якому саме місці і наскільки мало місце таке накладення і чи є воно взагалі. Крім того, межі земельних ділянок позивача та відповідача вже були погоджені при отриманні позивачем його Державного акту, тому додаткового погодження не потребують, жодного доказу того, що ці межі були порушені в результаті видачі відповідач спірного Державного акту до суду також надано не було. Тому просила в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та підтримав позицію та пояснення свого представника, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову на підставі наступного. Суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0460 га. на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЗП №156837 від 06.02.2007р. Власником сусіднього будинку [ADDRESS] є відповідач [PERSON] , якому належить на праві власності земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,0488 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ №261089. Цей Державний акт виданий на підставі рішення Бердянської міської ради від 27.12.2007р. №10. Вказані факти всіма учасниками судового розгляду не заперечувались, тому додатковому доказуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України, на яку посилається позивач як на підставу свого позову, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. В даному випадку до суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що своїм рішенням від 27.12.2007р. №10 про передачу відповідачу земельної ділянки по [ADDRESS] , були порушені права позивача щодо володіння його земельною ділянкою. При цьому посилання на рішення Бердянського міськрайонного суду від 29.12.2014р. є безпідставним, оскільки це рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11.03.2015р. та ухвалено нове рішення, яке на час розгляду справи набрало законної сили. Більш того, при винесенні обох рішень відповідні суди керувались як Державним актом на право власності на земельну ділянку позивача, так і відповідний Державний акт відповідача, як на докази по справі. Жодних протиріч між цими Державними актами виявлено не було, накладення земельних ділянок сторін одна на одну не виявлено, тому вважати ці рішення доказом позиції позивача по справі, що розглядається, не можна. Не може бути таким доказом і зафіксований у технічному паспорті на житловий будинок позивача факт розташування його будинку на земельній ділянці, що є меншою, ніж зазначено в його Державному акті на право власності на цю земельну ділянку, оскільки ця розбіжність є незначною (4 кв.м.) та може бути пояснена будь-якими факторами, в тому числі використанням різних приладів вимірювання, помилкою у розрахунках, помилкою у встановленні меж з іншими земельними ділянками тощо. У будь-якому випадку це не може бути доказом порушень прав позивача в результаті видачі Державного акту на земельну ділянку відповідача.\~ Доходячи вказаного висновку, суд також враховує той факт, що рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого був виданий спірний Державний акт на земельну ділянку, і яке позивач вважає незаконним, тим не менш позивачем в своєму позові не оскаржувався. Сам по собі факт відсутності погодження меж сусідніх земельних ділянок між позивачем та відповідачем безпосередньо у землевпорядній документації для отримання спірного Державного акту на земельну ділянку, за умови погодження цих меж у землевпорядній документації позивача перед цим, не є підставою для задоволення позовних вимог. При цьому суд враховує, що ці факти також не є доведеними належним чином, клопотань про витребування відповідних належних доказів від жодного з учасників судового розгляду до суду не надходило. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги є недоведеними, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed