Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 26 червня 2008 року між ним і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 90.2034, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 60 000 гривень строком на 60 місяців зі сплатою 16 % річних. На забезпечення виконання умов вказаного договору 26 червня 2008 року між ним і відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 90.2034-ДП 01. Оскільки відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконує, станом на 04.07.2014 року у нього виникла заборгованість за кредитом в сумі 144 229 гривень 50 копійок, що порушує права позивача. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяви підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності, відповідно до п. 3.6 кредитного договору з часу його звільнення від позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 26 червня 2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» і відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 90.2034, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 60 000 гривень строком на 60 місяців зі сплатою 16 % річних (а.с. 6 - 8). У зв'язку із заборгованістю відповідачів, 16.07.2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду із позовом про її стягнення. Пункт 3.6. кредитного договору передбачає, що у випадках звільнення позичальника з роботи у кредитора з інших підстав ніж за власним бажанням, позичальник зобов'язується здійснити повне дострокове погашення кредиту протягом 14 календарних днів з дати звільнення. Наказом № 303/К від 20.05.2009 року, [PERSON] було звільнено з роботи 20.05.2009 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 61). Таким чином, у [PERSON] виник обов'язок здійснити повне дострокове погашення кредиту протягом 14-ти календарних днів з дати звільнення, тобто до 04 червня 2009 року включно. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, враховуючи положення ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку починається з дати наступної, коли позичальник мав достроково погасити кредит, тобто з 05.06.2009 року. У пункті 6.6. кредитного договору сторони домовились, що до усіх вимог, що випливають з цього договору, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність, що не суперечить положенням ст. 259 ЦК України. Отже, позовна давність за вимогами позивача спливла 05 червня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Проте, посилання представника позивача на переривання перебігу позовної давності в зв'язку із списанням 18.03.2010 року з рахунку відповідача (позивальника) відкритого у кредитора коштів на погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, суд вважає помилковим, оскільки [PERSON] не вчинив будь-яких дій по наданню згоди на таке списання коштів. Право кредитора здійснити договірне списання коштів у розмірі, еквівалентному існуючим на момент списання грошовим зобов'язанням позичальника з рахунків останнього у кредитора, що передбачено п. 5.1. кредитного договору, на переконання суду не підтверджує факт визнання боргу чи обов'язку відповідача його сплати. При цьому, суд вважає за можливе звернути увагу на позицію Пленуму Вищого господарського суду України висловлену в пункті 4.4.1 Постанови від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», згідно з якою бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. З пояснень учасників процесу, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] не звертався до ПАТ «ПроКредит Банк» з проханням списати кошти з його рахунку на погашення кредитної заборгованості. Бездіяльність [PERSON], що полягала в неоспорюванні ним безспірного списання коштів, на думку суду, також не свідчить про визнання ним кредитного боргу чи обов'язку його сплатити. Тобто, жодних дій, спрямованих на погашення боргу за кредитом, [PERSON] з дати свого звільнення - з 20.05.2009 року, не вчинив. Доводи представника позивача про те, що перебіг позовної давності було перервано у зв'язку із поновленням відповідача на роботі у позивача 26 квітня 2010 року, є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги, оскільки дана обставина не є такою, що відповідно до статей 263, 264 ЦК України зупиняє або перериває перебіг позовної давності. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, представником позивача не наведено. Таким чином, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав спливу позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed