Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 43 891,45 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 21.11.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір-заяву № 313731/40801/3-14 від 21.11.2014 року. За умовами цього договору строком до 21.02.2015 року позивач вніс 100 000 грн. з процентною ставкою 25 % річних. На неодноразові звернення позивача до банку з проханням повернути суму вкладу, банк здійснив повернення вказаних коштів частково, а саме повернув суму депозиту, однак, не нарахував проценти за користування ним. Представник позивача в судове засідання не з'явився, на адресу суду подав заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач у судове засідання свого представника не направив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. 21.11.2014 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір-заяву № 313731/40801/3-14 від 21.11.2014 року. За умовами цього договору строком з 21.11.2014 року по 21.02.2015 року позивач вніс грошові кошти у сумі 100 000 грн., з процентною ставкою 25 % річних. 23.02.2015 року [PERSON] звернувся до банку з вимогою повернути вклад та суму нарахованих процентів, однак, остаточний розрахунок з повернення залишку депозитного вкладу банк провів лише 23.12.2015 року. При цьому, нарахування процентів відповідач припинив з 23.02.2015 року, а відтак позивач вважає, що зобов'язання стороною банку виконано не у повному обсязі. За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному. У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є проценти за користування грошовими коштами, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув у повному обсязі. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином, відповідач повинен повернути позивачеві суму нарахованих процентів за користування вкладом з 23.02.2015 року (дата закінчення дії договору) по 23.12.2015 року (дата повернення суми депозиту), що складає: 85 575 грн. * 25 % / 365 дн. * 303 дн. / 100 % = 17 137,14 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закінчення строку дії договору у разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, тобто не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору за неналежне виконання його умов, та ЦК України. Періодом нарахування санкцій є час із моменту настання строку повернення вкладу із процентами до дня фактичного отримання цих сум вкладником. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляції за період 23.02.2015 року по 23.12.2015 року у сумі 26 754,31 грн. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved