Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.12.2011 у розмірі 10 642,24 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102, 00 грн. Зазначає, що 20.12.2011 року з [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого він одержав від позивача кредит у розмірі 14 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] [PERSON] помер. На час відкриття спадщини зі спадкодавцем [PERSON] проживала [PERSON] , про що свідчать копії їх паспортів, де зазначена одна й та сама адреса реєстрації: [ADDRESS] . 06.03.2014 року була направлена претензія кредитора до Мелітопольської районної державної нотаріальної контори. 04.04.2014 року позивачем була отримана відповідь з Мелітопольської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що спадкова справа після смерті померлого була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Позивач вважає, що шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем відповідач прийняла спадщину після померлого [PERSON] 15.09.2019 року відповідачу було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість [PERSON] перед банком за кредитним договором № б/н від 20.12.2011 року становить 10 642,24 грн., яка складається з наступного: 10 642,24 грн. - заборгованість за кредитом. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представником позивача до позову було долучено клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах, клопотання та заяви відсутні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Судова повістка про виклик до суду надсилалася їй за місцем реєстрації зазначеним у позові, до суду повернувся конверт з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви представника позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотання представника позивача про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено наступне. 20.12.2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н від 20.12.2011. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір, підтверджується підписом у заяві /а.с.9/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується доданою до позову копією свідоцтва про смерть /а.с.36/. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 20.12.2011 10 642,24 грн., яка складається з наступного: 10 642,24 грн. - заборгованість за кредитом. Згідно зі ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 06.03.2014 року позивачем до Мелітопольської районної державної нотаріальної контори направлено претензію до боржника [PERSON] , який помер [INFO] /а.с.43/. 04.04.2014 року від Мелітопольської районної державної нотаріальної контори на адресу позивача надійшла відповідь, в якій зазначено, що претензія банку зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 25.03.2014 року за № 150 та приєднано до спадкової справи № 21/2014. Спадкоємцям за цією спадковою справою надіслано листи з повідомленням про претензію кредитора, що надійшла від ПАТ КБ «Приватбанк». За претензією банку заведена спадкова справа за № 21/2014 після смерті [INFO] [PERSON] /а.с.44/. 30.08.2019 року до відповідача по справі як до спадкоємця померлого позичальника, був направлений лист-претензія, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги /а.с. 45/. Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами\~ст.\~1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК). Згідно ч.1\~ст.1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ст.1268 ЦК України,\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не зазначив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282\~ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч.2 цієї статті. Так, згідно зі ст.1282\~ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцем і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-2962 цс16. Аналогічні роз`яснення надані в абз.2 пункту 32Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналіз вищезазначених вимог цивільного законодавства дозволяє дійти висновку, що АТ КБ «Приватбанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідач є спадкоємцем померлого, прийняла після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач є спадкоємцем померлого, прийняла спадщину після померлого, наявності та вартості будь-якого майна, яке б могло бути успадковане після смерті [PERSON] . Крім того, твердження в позові позивача про постійне проживання разом із спадкодавцем відповідача не підтверджено відповідними доказами, оскільки з копії паспорту померлого, на яку посилається позивач, неможливо встановити місце проживання його на день смерті, а саме на [INFO] . Клопотань як щодо витребування доказів в підтвердження вищевказаних обставин з боку позивача заявлено не було. Згідно із 1, 5, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 наведеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed