Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 03 серпня 2001 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяла у позивача позику в розмірі 30000,00 грн., яку зобов`язалася повернути в строк до 21 травня 2008 року. На підтвердження своїх зобов`язань відповідач 21 березня 2008 року склала розписку, де зазначила кількість отриманих грошових коштів, дату їх отримання, строк повернення позики. Свої зобов`язання щодо повернення позики відповідач не виконала, борг не повернула. За період часу з 01 червня 2008 року до 31 березня 2018 року індекс інфляції загалом становив 325,00 %. Отже, сума боргу відповідача з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання становить 97500,00 грн. (3000,00 грн. * 325 % / 100 % = 97500,00 грн.). За період часу з 22 травня 2008 року до 20 квітня 2018 року всключно три відсотки річних від простроченої суми боргу становить 8928,49 грн. (30000,00 грн. * 3 % / 100 % / 365 днів * 3621 днів = 8928,49 грн. Розмір процентів договором позики між сторонами визначений не був, у зв`язку з чим такий розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України. За розрахунками позивача за період з 03 серпня 2001 року до 20 квітня 2018 року становить 50166,15 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики з урахуванням процентів, індексу інфляції та 3 % річних в загальному розмірі 156594,64 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1565,95 грн. Відповідач надала суду відзив на позов, де зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки брала у позивача грошові кошти в борг лише один раз 21 березня 2008 року, які зобов`язалася повернути 21 травня 2008 року. Свої зобов`язання вона не виконала і рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з неї стягнуто заборгованість за договором позики. Також надала суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позивач зазначає, що вказану у позовній заяві суму боргу вона зобов`язана була повернути в строк до 21 травня 2008 року. Перебіг позовної давності починається після закінчення кінцевого строку повного погашення заборгованості, а позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2018 року, тобто після спливу передбаченого законом трирічного ст року позовної давності. Позивач надав суду відповідь на відзив, де зазначив, що він 21 березня 2008 року позичив відповідачеві грошову суму 6000 доларів США, про що остання склала розписку і зобов`язалася повернути борг в строк до 21 травня 2008 року. Свої зобов`язання відповідач не виконала, у зв`язку з чим з неї у судовому порядку було стягнуто загальна сума заборгованості 154676,00 грн. Також позивач позичив відповідачеві грошову суму 30000,00 грн., про що остання склала розписку і зобов`язалася повернути борг в строк до 21 травня 2008 року. Отже, відповідач склала дві розписки і отримала від позивача дві суми позики за різними розписками, якаі складені в один день. Також позивач надав суду копію розписки, згідно якої відповідач 28 липня 2018 року в рахунок погашення заборгованості передала йому гроші в розмірі 2000,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, однак від дачі пояснень відмовився. Представник позивача [PERSON] А.В [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також зазначив, що строк позовної давності був перерваний відповідачем, оскільки остання 28 липня 2018 року частково повернула позивачу гроші в розмірі 2000,00 грн., чим визнала свій борг. Позовні вимоги зменшив на 2000,00 грн., які були повернуті позивачеві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила, що дійсно займала у позивача гроші в сумі 6000 доларів США, про що склала розписку. Договір позики між ними відбувся 03 серпня 2001 року. Гроші вона позичала на прохання свого колишнього співмешканця з метою придбання мотоциклу. Грошову суму 30000,00 грн. вона від позивача не отримувала. Розписка на вказану суму дійсно була нею написана, але це зроблено на прохання позивача. Розписка щодо повернення нею грошової суми 2000,00 грн. не відповідає дійсності, в ній стоїть не підпис відповідача. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила у їх задоволенні відмовити. Також зазначила, що відповідач грошових коштів від позивача в розмірі 30000,00 грн. не отримувала. Згідно копії паспорту відповідача вказаний паспорт був виготовлений 03 серпня 2001 року, тобто в той же день, коли між сторонами начебто була домовленість з приводи позики грошових коштів, однак невідомо яким чином позивач міг отримати від відповідача копію паспорту, якщо після його виготовлення потрібен час на видачу особі. Викликає сумніви і розписка про повернення позивачеві грошових коштів в розмірі 2000,00 грн., оскільки з відповідача вже стягнуто за іншою розпискою грошові кошти і вона знала про те, що часткове виконання зобов`язання є визнанням боргу і перериває строк позовної давності. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази по справі. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Копією розписки підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів у позивача 03 серпня 2001 року. Розписка складена 21 березня 2008 року і відповідач визнала, що дійсно розписка була написана нею особисто. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В підтвердження позовних вимог позивач надав суду розписку, яка складена особисто відповідачем і посвідчує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів в розмірі 30000,00 грн. Посилання відповідача на те, що насправді вона грошових коштів не отримувала не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також судом встановлено, що отримані грошові кошти на даний час позивачеві не повернуті, що змусило останнього звернутися до суду. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора забов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ч.1 ст.1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань відповідач повинна повернути позивачеві суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції, три проценти річних від простроченої суми, а також проценти на рівні облікової ставки Національного банку України. Зроблені позивачем розрахунки заборгованості, процентів, індексу інфляції суд вважає вірними. Посилання відповідача на те, що розписку від 28 липня 2018 року про повернення позивачеві грошової суми 2000,00 грн. вона не підписувала також не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідного висновку експерта з цього приводу суду не надано, клопотання про призначення експертизи відповідач не заявляла. В той же час відповідач надала суду заяву про застосування строку позовної дасності як однієї з підстав для відмови у задоволення позову. Виходячи зі змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність передбачена ст.258 ЦК України. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як зазначено у ч.1 ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Судом встановлено, що відповідач склала розписку про отримання нею від відповідача грошових коштів в розмірі 30000,00 грн. 21 березня 2008 року і зобов`язалася повернути суму боргу 21 травня 2008 року. Отже, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто з 22 травня 2008 року. Позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2018 року, тобто більше ніж через дев`ять років після спливу строку виконання зобов`язання за договором позики. Таким чином, судом встановлено, що на час звернення позивача до суду з позовом строк позовної давності вже сплив, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Посилання представника відповідача на те, що відповідач частково сплатила борг в сумі 2000,00 грн., у зв`язку з чим вчинила дії, що свідчать про визнання нею боргу і строк позовної давності перервався суд вважає необґрунтованими. Так, позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2018 року, тобто після закінчення строку позовної давності. До цього часу відповідач жодних дій про визнання нею боргу не вчиняла, а часткова виплата нею заборгованості в сумі 2000,00 грн. здійснена після звернення позивача з позовом до суду свідчить про часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань після спливу позовної давності, однак вказана виплати жодним чином не перериває строк позовної давності. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 1565,95 грн. стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed