Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою та просить усунути перешкоди в користуванні належної йому на праві власності квартири [ADDRESS], шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON]. Позивач посилається на те, що є власником квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстрований його колишній зять - [PERSON]. Вказав, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.09.2014 у справі №760/16113/14-ц шлюб між відповідачем та дочкою позивача - [PERSON] розірвано. Однак, після розірвання шлюбу, [PERSON], хоча і зареєстрований у належній позивачу квартирі, однак, жодним чином в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг участі не приймає, тим більш відповідач уже більше року не проживає за вказаною адресою. Зазначено, що у зв'язку з вищенаведеним позивач як власник квартири, не може використовувати весь спектр прав наданих йому як власнику, не може ні продати, ні обміняти вказане майно, а тому звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити. Позивач в судове засідання 16.01.2017 не з'явився, від представника позивача надійшла до суду заява, в якій він просив розглядати справу без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, представник відповідача подав заяву, в якій визнав позов повністю, надав суду нотаріально завірену заяву відповідача про визнання позову, а також просив розглядати справу без його участі. Третя особа Солом'янське РУ ГУ ДМС України в м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Направив до суду лист, яким повідомив, що з 04.04.2016 року функції реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб територіальними підрозділами ДМС не виконуються та передані до Центру реєстрації Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг від 10.12.2015. Просив проводити розгляд справи у їх відсутність. Суд, врахувавши заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.11.1993, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 6). Згідно відомостей, наданих адресно-довідковим підрозділом ГУДМС України в м. Києві, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року було розірвано шлюб, зареєстрований 27 жовтня 2000 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї (актовий запис № 2034) між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Як вбачається з Акту від 16 березня 2016 року, затвердженого мешканцями будинку [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON], [PERSON], вказані особи підтвердили, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] протягом року фактично не проживає (а.с. 5). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно з статтю 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК). Отже, [PERSON], як власник майна, може вимагати захисту права власності. Відповідно до статті 391 ЦК «власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Зазначений речовий спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, полягає у вимозі усунення перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном. Відповідно до статті 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Однак, відповідач більше не є членом, сім'ї, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». З урахуванням викладеного суд робить висновок, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює перешкоди позивачу у здійсненні правомочностей власника майна. У постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, випливає, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; стаття 405 ЦК). Суд відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК при розгляді цієї справи враховує зазначений висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити. Крім того, суд виходив з положень частини четвертої статті 174 ЦПК, відповідно до якої «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову». Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved