Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить змінити місце проживання дітей - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та визначити їх місце проживання з батьком (позивачем). Крім того, просить стягнути з відповідача аліменти на їх утримання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням суду від 17.02.2014 року шлюб між [PERSON] , та [PERSON] було розірвано, від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей. 25 листопада 2015 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області вирішено стягувати щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей. 15 вересня 2020 року позивач знайшов відповідача та дітей за адресою: [ADDRESS] , що не є адресою проживання дітей. Діти перебували в жахливих антисанітарних умовах, не були повноцінно забезпечені продуктами харчування та іншим, два тижні не відвідували школу. Відповідач віддала йому молодшого сина [PERSON] , який не бажав залишатися з матір`ю, а згодом 22 вересня 2020 року віддала інших синів - [PERSON] та [PERSON] за їх проханням. На даний час діти проживають разом з позивачем за адресою його реєстрації та повністю знаходяться на його утримані, забезпеченні продуктами харчування, одягом, іграшками та іншим. З того часу, як відповідач покинула позивача та дітей, вона не цікавиться їх життям, здоров`ям, навчанням, не приїжджає до них та не телефонує, будь-якої допомоги не надає, тому позивач був змушений звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову. Просив встановити проживання дітей з ним та стягнути з відповідача аліменти. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судові засідання не з`являлася, про дату, час та місце судових засідань повідомлялася шляхом надіслання ухвали та судової повістки на зареєстроване місце проживання (перебування), однак конверт повернувся до суду без вручення адресату, тому судом було здійснено виклик відповідача до суду, шляхом створення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади. Представник третьої особи - Разумова О.В., в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. В установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, відповідач не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подала відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом у судовому засіданні, позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17.02.2014 року (а.с. 16). Від даного шлюбу, [INFO] у них народився син - [PERSON] , [INFO] у них народився син - [PERSON] та [INFO] у них народився син - [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 12-14). 09 жовтня 2019 року Іллічівським міським судом Одеської області було ухвалено рішення, відповідно до якого, було встановлено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] разом з їх матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] було встановлено спосіб участі у вихованні та спілкуванні з синами (а.с. 18-21). Позивач звертався до органів поліції з заявою щодо неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем. Начальником Біляївського ВП ГУНП в Одеській області було надано відповідь від 22.09.2020 року №43/6980, якою [PERSON] рекомендовано звернутися до служби у справах дітей для вирішення питання, щодо виконання батьківських обов`язків (а.с. 26-27) Згідно висновку оцінки потреб сім`ї, наданою Біляївським районним центом соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, [PERSON] має конфліктні відносини з колишньою дружиною [PERSON] . Батько повідомив, що діти проживають з матір`ю в поганих умовах. Батько задовольняє потреби дітей (а.с. 28-29). Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї, помешкання в задовільному стані, діти забезпечені окремою кімнатою, окремим ліжком. Облаштоване місце для навчання (а.с. 30-32). Відповідно до довідки №831Д-07 від 01.10.2020 року, [PERSON] працює на посаді слюсара аварійно-відновлювальних робіт 3 розряду цеху головних водогонів служби ВОС «Дністер» Департаменту водопостачання філії «Інфоксводоканал» з 24.07.2020 року (а.с. 35). Начальником служби було видано характеристику [PERSON] , відповідно до якої, він зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник, який сумлінно й наполегливо виконує свої посадові обов`язки в повному обсязі. (а.с. 36). Відповідно до довідок від 14.09.2020 року №244/01-24, 242/01-24, 243/01-24, діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] навчаються у Біляївській ЗОШ І-ІІІ ст. №3 (а.с. 38-40). Згідно довідки Біляївського житлово-експлуатаційного комунального підприємства №190 від 28.09.2020 року, [PERSON] є жителем м. Біляївка в Одеській області, зареєстрований по [ADDRESS] . З ним проживають син: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 41). [PERSON] , відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня 3-Б класу Біляївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №3, виховується у проблемній родині. Мати в минулому році цікавилася шкільним життям сина, кожен день відвідувала школу. На даний момент хлопчик проживає з батьком - [PERSON] . Батько цікавиться шкільним життям сина, відвідує школу, спілкується з вчителями (а.с. 42). [PERSON] , відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня 2-А класу Біляївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №3, виховується у проблемній родині. Мати в не цікавиться шкільним життям сина. Дитина на даний момент проживає з батьком - [PERSON] . Батько кожен день відвідує школу, цікавиться життям сина (а.с. 43). [PERSON] , відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня 1-Б класу Біляївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №3, знаходиться на утримані батька, мати не цікавиться життям та вихованням дитини. За час навчання в школі, [PERSON] показав себе вихованим, спокійним та товариським. Батько цікавиться учбовими досягненнями учня, та вихованням дитини, іноді надає посильну допомогу у вирішені учбових завдань. Між батьком та дитиною панують доброзичливі стосунки (а.с. 44). Згідно характеристики наданою директором ЖЕКП, [PERSON] характеризується з позитивної сторони, скарг зі сторони сусідів не має (а.с. 45). Отже, судовим розглядом встановлено, що на даний час сторони проживають окремо, а їх малолітні сини проживають разом з позивачем - [PERSON] , який займається їх вихованням, розвитком та навчанням. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу та піклування Біляївської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] , ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), за місцем проживання батька - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства»виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Визначаючи місце проживання дітей, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дітей, суд, виходячи із найкращих інтересів дітей, встановивши, що малолітні діти вже досить тривалий час проживають разом із батьком, вважає необхідним визначити місце їх проживання саме разом з ним.Суд, визначаючи місце проживання малолітніх дітей сторін у цій справі з батьком, дійшов висновку про те, що зазначене буде відповідати як найкращим інтересам дітей, сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. Крім того, судом встановлено, що за час перебування дітей у батька, мати не цікавилася їх вихованням, не приділяла їм належну увагу. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову та визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] та стягнути аліменти на утримання дітей з матері - [PERSON] . У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їх спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно вимог чинного законодавства батьки повинні матеріально утримувати своїх дітей. Згідно ст. 180 СК України відповідач - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, тощо. Разом з тим, ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні сум аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] суд керується Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», яким встановлено, що прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень. За таких обставин з [PERSON] на утримання [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] , ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) слід стягувати аліменти в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме з 11.12.2020 року до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, тобто до [INFO] , а потім по 1/3 частині з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] , а потім по 1/4 частині з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1681,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved