Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~в якому\~просив визнати\~незаконним та\~скасувати рішення\~Виконкому [PERSON]\~міської ради\~Дніпропетровського району\~Дніпропетровської області\~№79\~від 04.04.2000\~року про\~скасування рішення\~про виділення\~земельної ділянки [PERSON] та визнати за ним, [PERSON] право власності на нерухоме майно: земельну ділянку за адресою: вул. Басейнова, 25 в м. Підгородне, у порядку спадкування за законом. Позивач та його адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Третя особа [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.87). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст.316,\~317,\~319,\~321,\~391 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Встановлено, що рішенням Виконавчого комітету [PERSON] міської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області №133 від 19 лютого 1992 року, [PERSON] було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати житловою площею 58 кв.м., загальною площею 102 кв.м., на земельній ділянці площею 1000 кв.м. по вул. Басейновій, 25 в м. Підгородне (а.с.25). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №79 від 04 квітня 2000 року «Про часткову відміну прийнятого рішення про виділення земельної ділянки для індивідуального будівництва», вирішено: за невиконання обовязків індивідуального забудовника, згідно ст. 27 п.п. 2, 5, 6, 7, 8 Земельного кодексу України, за антисанітарний стан земельних ділянок, прийняти в держземфонд земельні ділянки слідуючих громадян: від 19 листопада 1992 року №133 [PERSON], вул. Басейнова 25, загальною площею 1000 кв.м. (а.с.55). Рішенням ХІХ сесії V скликання [PERSON] міської ради Дніпропетровського району №2126-ХІХ/V від 28 березня 2008 року, земельну ділянку за адресою: вул. Басейнова, 25 в м. Підгородне, було передано безкоштовно у власність [PERSON] (а.с.56), яка в свою чергу 25 грудня 2008 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №391115 (а.с.89). У відповідності до ст. 10 ЗК України (в редакції від 1990 року), до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною. Згідно ст. 27 ЗК України (в редакції 1990 року), право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: добровільної відмови від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; нераціонального використання земельної ділянки; використання земельної ділянки способами, що призводить до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 ч. 1, 3 ст. 27 ЗК України, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки. У відповідності до ст. 40 ЗК України, власники земельних ділянок і землекористувачі зобов'язані: забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання. Як вбачається з рішення Виконавчого комітету [PERSON] міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №79 від 04 квітня 2000 року, перед його прийняттям адміністративною комісією були здійснені перевірки цільового призначення земельних ділянок. Стаття 22 ЗК України говорить, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. На вимогу вказаної статті у позивача відсутні документи, щодо встановлення меж земельної ділянки. Згідно ст. 23 ЗК України, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що також підтверджується матеріалами справи, син позивача [PERSON], якому в 1992 році була виділена спірна земельна ділянка, за часи свого життя не виконав обовязків індивідуального забудовника, будинок не побудував, державного акту на спірну земельну ділянку не отримував, тому в 2000 році втратив право на спірну земельну ділянку, яка в свою чергу відійшла до держземфонду. У позивача в свою чергу, державний акт на спірну земельну ділянку відсутній, тобто право на земельну ділянку у нього навіть не і виникало. Таким чином, суд прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка до спадкової маси після смерті [PERSON] не відноситься, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] є безпідставними та не обґрунтованими. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином,\~аналізуючи надані\~по справі\~докази,\~у їх\~сукупності,\~суд приходить\~до переконання,\~що позовні\~вимоги [PERSON]\~не підлягають\~задоволенню,\~так як\~позивачем не\~було надано\~обєктивних,\~беззаперечних доказів\~того,\~що з\~боку відповідача\~були допущені\~будь-які\~протиправні дії,\~що було\~якимось чином\~порушені його\~права при\~цьому,\~і для\~захисту від\~яких необхідно\~б було\~застосовувати саме\~такі способи\~захисту,\~про які\~він просить\~суд. З боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення міськради та визнання права власності в порядку спадкування за законом слід відмовити у зв?язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed