Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 19.08.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно п.2.1 цього договору продаж здійснено за 118000 грн. На момент укладання цього договору у вказаній квартирі були зареєстровані донька позивача [PERSON] та онук [PERSON], 22.01.2004р.н. Позивач вважає вказаний договір таким, що укладений під впливом обману продавця (позивача) з боку покупця (відповідача) щодо вартості предмету договору та порядку розрахунку, оскільки за цим договором квартира була продана ним за ціною, що втричі менша мінімальної вартості аналогічної квартири і фактично гроші за цим договором він не отримував. Обгрунтовує позивач свої доводи тим, що він є людиною похилого віку (73 роки), є дитиною війни, до того жодного разу не укладав подібних угод, насправді не мав наміру продавати свою квартиру, ніяких обяв та оголошень з цього приводу не давав, на протязі значного часу знаходився на обліку в Бердянському психоневрологічному диспансері внаслідок зловживання алкоголем, знаходиться на частковому утриманні своєї доньки, на час укладання угоди не мав в наявності оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, оскільки вони зберігалися у доньки (укладання угоди відбулося за дублікатами). Тому в своєму позові позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири та застосувати наслідки реституції, а саме повернути сторони в первісний стан шляхом визнання за позивачем права власності на вказану квартиру та стягнення з відповідача на його користь збитків в сумі 118000 грн. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] також уточнила, що насправді вона зареєструвала свого неповнолітнього сина у спірній квартирі вже після укладання спірного договору купівлі-продажу з метою запобігти її подальшої можливої реалізації. Представник [PERSON] також уточнила, що підставою вимоги щодо стягнення суми збитків в сумі 118000 грн. є положення ч.2 ст.230 ЦК України, тобто збитками вона вважає вартість квартири, що купівлі-продажу якої був здійснений обман. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що насправді відповідач дізнався щодо продажу квартири [ADDRESS] з обяви у газеті «Ринг-Експрес». Відвідавши вказану квартиру він побачив її в дуже занедбаному стані, судячи з усього вона використовувалась як місце для зловживання спиртними напоями власника квартири з невідомою кількістю невідомих осіб. Позивач [PERSON] висловив бажання змінити місце свого проживання і таким чином позбавитись від «собутильників» шляхом продажу цієї квартири та придбання іншого житла. В результаті перемовин позивач та відповідач домовились, що відповідач купує у позивача вказану квартиру та находить позивачу інше житло, власником якого він стане. Всі документи, необхідні для продажу квартири, позивач збирав самостійно. В результаті спірного договору купівлі-продажу від 19.08.2015р. позивач отримав гроші за свою квартиру, після цього за договором дарування отримав від іншої особи частину будинку, який його на той час влаштовував як місце проживання. Представник відповідача вважає, що позов, який розглядається, був поданий до суду з ініціативи доньки позивача, яка претендувала на цю квартиру, як єдиний спадкоємець, хоча будь-якого догляду за своїм батьком не здійснювала. Таким чином, жодних обманних дій зі сторони відповідача скоєно не було, тому просив в задоволенні позову відмовити. Вказаний в позовній заяві в якості третьої особи Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області надіслав до суду лист, в якому відмовився від участі у справі в якості третьої особи, до судового засідання жодного разу не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що в якості приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу 19.08.2015р. посвідчувала договір купівлі-продажу квартири №7 по пр.Леніна в м.Бердянську між [PERSON] та [PERSON] Перед підписанням договору вона впевнилася, що сторони договору, в тому числі і [PERSON] в повній мірі розуміють значення своїх дій, жодних сумнівів щодо цього у неї не виникало. Перед підписанням договору сторони видалялися в окрему кімнату для здійснення грошових розрахунків між собою, після чого [PERSON] підтвердив факт отримання грошей в повному обсязі, що було зазначено у договорі купівлі-продажу, який сторони після цього підписали. Жодних сумнівів щодо ціни купівлі-продажу у нотаріуса також не виникало, оскільки, з її досвіду, бували угоди і за значно меншу суму. Після підписання вказаного договору, [PERSON] пішов, а [PERSON] залишився для підписання іншої угоди договору дарування, за яким він безкоштовно від іншої особи отримав частину будинку. Зміст та значення і цієї угоди [PERSON] добре розумів, на питання нотаріуса відповів, що оглядав вказану частину будинку і вона його повністю влаштовує. Заслухавши пояснення представників сторін, свідчення свідка, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову на підставі наступного. Згідно договору купівлі-продажу від 19.08.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], позивач [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Згідно п.2.1 вказаного договору, продаж здійснено за 118000 грн., а продавець [PERSON] своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність будь-яких претензій до покупця фінансового характеру. Факт отримання позивачем [PERSON] грошей в повному обсязі за продану квартиру [ADDRESS] підтверджується також особистою розпискою позивача від 19.08.2015р. (л.с.54). Жодного належного та допустимого доказу того, що насправді позивач не отримував від відповідача грошові кошти за продажу вказаної квартири, до суду наданого не було. Фактичне це лише стверджується позивачем в своїй позовній заяві. При цьому під час розгляду справи позивач особисто через канцелярію суду 13.11.2015р. подавав заяву про залишення свого позову без розгляду, в якій стверджував про неправдивість більшості фактів, викладених в позовній заяві. А своєю особистою заявою від 16.11.2015р. позивач [PERSON] вже відмовився від своєї заяви від 13.11.2015р. При цьому позивач особисто жодного разу в судове засідання не зявився. Вказане, на думку суду, свідчить про невпевненість позиції самого позивача по справі. Також суд вважає встановленим факт того, що після укладання вказаного договору позивач [PERSON] отримав у дар за договором дарування між ним та [PERSON], з якою раніше навіть не був знайомий, 1/5 частину будинку №45 по вул.Жуковського в м.Бердянську Запорізької області. Цей факт підтверджений свідченнями свідка [PERSON] та визнаний сторонами по справі, тому додатковому доказуванню не підлягає. Згідно відповідних звітів про оцінку ТОВ «Столиця 2012», ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 117231 грн., ринкова вартість 1/5 частини будинку №45 по вул.Жуковського в м.Бердянську Запорізької області складає 24486 грн. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, що позивач [PERSON] дійсно отримав певну грошову суму за продану ним квартиру [ADDRESS], а також отримання ним після цього по договору дарування 1/5 частини будинку №45 по вул.Жуковського в м.Бердянську Запорізької області. По вказаному договору дарування позивач будь-яких грошей не сплачував, у всякому разі жоден з учасників розгляду справи це не стверджував. Суд допускає можливість того, що обидва вказані правочини, або один з них, могли бути удаваними, але встановлення цього виходить за межі заявлених позовних вимог і не може суттєво вплинути на винесення рішення по справі, що розглядається. Суд також допускає можливість того, що позивач насправді отримав іншу грошову суму, ніж вказано в договорі купівлі-продажу, оскільки конкретна сума отриманих ним грошей не вказана ані в договорі, ані в розписці. Ця грошова сума в рівній мірі могла бути, як меншою, так і більшою тій, що вказана в договорі купівлі-продажу. Крім того, це можливо, враховуючи факт подальшого отримання ним в дар частини житлового будинку. На підставі наявних доказів встановити точну суму отриманих позивачем грошей є неможливим. Але, в той же час, будь-яких доказів того, що результаті вказаних угод на час їх почергового укладання, не влаштовували позивача, що він не розумів наслідки скоєного і тим більше, що він був введений в оману відповідачем щодо конкретних обставин вказаних подій, до суду надано не було. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. В даному випадку до суду не надано жодного доказу того, що відповідач навмисно ввів в оману позивача щодо природи спірного правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому суд вважає безпідставними доводи представників позивача стосовно того, що позивач на час укладання спірного правочину був людиною похилого віку (73 роки), дитиною війни, до того жодного разу не укладав подібних угод, насправді не мав наміру продавати свою квартиру, ніяких обяв та оголошень з цього приводу не давав, на протязі значного часу знаходився на обліку в Бердянському психоневрологічному диспансері внаслідок зловживання алкоголем, знаходиться на частковому утриманні своєї доньки, на час укладання угоди не мав в наявності оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, оскільки вони зберігалися у доньки (укладання угоди відбулося за дублікатами), оскільки це не є доказом обману зі сторони відповідача стосовно істотних обставин правочину на час укладання цього правочину. Також є безпідставними доводи позивача стосовно суттєвої невідповідності оцінки предмету спірного договору його справжній ринковій вартості, оскільки цей факт суд вважає недоведеним наданими доказами. Крім того, навіть за умови доведеності цього факту, продаж будь-якого майна за ціну, нижчою або вищою за ринкову, не може бути доказом обману зі сторони однієї із сторін такого правочину, це є право кожної із сторін правочину. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Ухвалою суду від 12.10.2015р. сплату судового збору позивачу [PERSON] було розстрочено до ухвалення рішення по справі. На час винесення рішення судовий збір позивачем сплачений не був, тому він підлягає стягненню з позивача. Сума судового збору складає 2603,6 грн. (1180 грн. за вимогу щодо визнання права власності на квартиру, 1180 грн. за вимогу щодо стягнення збитків та 243,6 грн. за вимогу немайнового характеру щодо визнання договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved