Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 30.11.2012 року він уклав з Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (надалі Відповідач-1) кредитний договір АЛ1.188.15547 за п.1.3. якого, Позичальник дає розпорядження Відповідачеві-1, без додаткового узгодження, переказати в безготівковій формі кредитні кошти на рахунок погашення заборгованості перед Відповідачем-1 за кредитним договором № 910.10967 від 29.9.2011 року, а Позивач зобовязується своєчасно погашати заборгованість за кредитним договором. Позивач вважає, що укладений 30.12.2012 року кредитний договір суперечить нормам законодавства, а саме: при укладанні договору Відповідачем-1 порушені вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачеві щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно яких, відповідач був зобовязаний перед укладанням кредитного договору надати позивачеві як споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також повідомити про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що відповідачем зроблено не було. У звязку з чим просить визнати кредитний договір АЛ1.188.15547 від 30.11.2012 року недійсним. Окрім того, 11.2.2015 року між Відповідачем-1 та [PERSON] (Відповідач-2), укладений договір поруки б/н, за п.4 якого Відповідач-2 зобовязується перед Відповідачем-1 відповідати за невиконання Позивачем умов кредитного договору АЛ1.188.15547 в розмірі 50 грн. Про наявність договору поруки Позивач дізнався лише вже після предявлення до нього Відповідачем-1 позову про стягнення заборгованості за кредитом. Вважає договір поруки б/н від 11.2.2015 року укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 без згоди Позивача фіктивним, просить визнати його недійсним. Від Відповідача-1 надійшли заперечення де він позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що перед укладанням кредитного договору АЛ1.188.15547 від 30.11.2012 року, Позивачеві була надана вся необхідна інформація щодо умов кредитування, про що безпосередньо зазначено в п.5.1. кредитного договору АЛ1.188.15547, який Позивач підписав особисто. Щодо визнання недійсним договору поруки, то Позивач не є стороною цього договору, договір поруки не порушує прав позивача, тому також відсутні підстави для визнання й цього договору недійсним. Сторони (Позивач та Відповідач-1) до суду не зявилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі просить задовольнити, Відповідач-1 наполягає на доводах, викладених в запереченнях, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач-2 своєї думки щодо предмету спору не висловив, заяв про розгляд справи за його відсутністю до суду не надіслав. Перевіривши докази по справі суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Суд вважає, що уклавши вищезазначені угоди кредитний договір 30.11.2012 року та договір поруки 11.2.2015 року, сторони дійшли згоди щодо всіх суттєвих умов цих правочинів, щодо умов та способу їх виконання, визнавши їх. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Як встановлено у судовому засіданні й проти чого не заперечують сторони 30.11.2012 року між Позивачем і Відповідачем-1 укладений кредитний договір АЛ1.188.15547, за п.1.1. якого Відповідач-1 надає Позивачеві кредит в розмірі 19257 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором № 910.10967 укладеним між сторонами 29.9.2011 року (а.с.6). Як зазначено в п.5.1. договору АЛ1.188.15547 від 30.11.2012 року: Позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті що містяться в даному договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомлені та надані ним Банку з метою одержання кредиту є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується на погашення заборгованості Позичальника перед Банком за кредитним договором № 910.10967 від 29.9.2011 року та не пов'язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладанням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений, ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору з додатком до нього (- «Графік щомісячних внесків») йому вручено Банком при підписання даного Договору; умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього та відомості за цим договором надані Банком до кредитних історій (а.с.6). Договір АЛ1.188.15547 від 30.11.2012 року підписаний Позивачем, свого підпису на договорі Позивач не оскаржує. Підстави для визнання договору недійсним викладені в ст.215 ЦК України недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Суду не надані доказів, підтверджуючих підстави, зазначені в ст.203 ЦК України, як підстави визнання правочину недійсним. Навпаки, п.5.1 договору АЛ1.188.15547 від 30.11.2012 року, підписаного Позивачем свідчить про виконання Відповідачем-1, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання недійсним кредитного договору АЛ1.188.15547 від 30.11.2012 року необґрунтовані й задоволенню не підлягають. Щодо визнання недійсним договору поруки від 11.2.2015 року, укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, суд вражає, що відповідно до п.20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.3.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням статей 553 - 554 ЦК договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо. Суду не надано доказів підтвердження порушення прав Позивача, укладеним 11.2.2015 року між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 договором поруки, за приписами п.20 вищезазначеної Постанови ВССУ, тобто у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed