Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд стягнути на його користь з [PERSON] грошову суму у розмірі 24410,75 гривень , що еквівалентно 942,50 доларів США (на момент подачі позову) ; звернути стягнення на майно відповідача в рахунок боргових зобовязань а саме, квартиру за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим що, 29.08.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 650 доларів США з строком повернення до 01.06.2016 року, крім того відповідач взяв на себе зобовязання сплатити позивачу пеню у розмірі 15% у місяць від займаної плати, якщо борг буде повернуло не своєчасно. Для підтвердження виконання вимог [PERSON] надав під залог позивачу квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини викладені у розписці від 29.08.2015 року. Враховуючі дані обставини борг відповідачем не повернутий до сьогоднішнього дня, а тому позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовної заяви, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснив, що відповідач особисто отримував кошти та писав розписку. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у позові, посилаючись на те, що відповідач є інвалідом, не має кистей обох рук, тому не міг написати розписку; розписка яка міститься в матеріалах справи не відповідає вимогам закону, а тому не може бути належним та допустим доказом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши наявні докази, суд приходить до наступного: Згідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з приписів ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк, та в порядку, що встановлені договором. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідач, у звязку з фізичними вадами, не міг написати розписку про отримання коштів. Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належним доказом в цьому випадку може бути почеркознавча експертиза, яка б надала остаточну відповідь, чи написана розписка саме відповідачем або іншою особою. Представникові відповідача було розяснено його право на звернення до суду із клопотанням про проведення відповідної експертизи, проте вказане клопотання суду заявлено не було. Не може бути належним та допустимим доказом цієї обставини посвідчення інваліда другої групи, видане на імя відповідача та фото відповідача з пошкодженням кистей рук, оскільки вказані документи надають змогу припустити неможливість написання відповідачем розписки, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63 цс13, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене, розписка, яка надана суду, не може слугувати підтвердженням існування будь-яких договірних відносин між [PERSON] та [PERSON], оскільки не містить обов'язкових реквізитів, зазначення яких надає документу статусу розписки, а саме: відсутня дата отримання грошей, та дата повернення грошей (суд не бере до уваги дату яка вказана у розписці а саме 1916 рік, оскільки вказана дата є вочевидь неприпустимою). Суд може припустити, що датою написання документа є визначена наприкінці розписки дата еквіваленту курсу долара; та що при написанні розписки відповідачем помилково вказана дата повернення грошей 1 червня 1916 року, замість вірної 1 червня 2016 року, але, згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, розписка з огляду на її реальний характер не є доказом та не є фактом передачі грошової суми позичальнику. Крім того третьою вимогою позивних вимог позивача є звернення стягнення на майно відповідача в рахунок боргових зобовязань - квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS]. Проте це посилання на заставу є нікчемним, оскільки відповідно до ст. 13 ЗУ «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Також, згідно рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року [PERSON] визнано недієздатним. Тім же рішенням в задоволенні позовних вимог щодо призначення опікуна [PERSON] було відмовлено. Судом приймалися заходи для встановлення наявності опікуна у відповідача, але будь-яких відомостей про наявність такої особи не отримано, за місцем реєстрації та фактичного мешкання опікун не призначався. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у позові в повному обсязі.

Outcome: dismissed