Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності. В обґрунтування свого позову позивач вказала, що вона є власником житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, за адресою: [ADDRESS]. Вона дозволила зареєструвати місце проживання [PERSON], за адресою свого будинку, він є другом її сина. Відповідач не приходиться їй родичем. Місце проживання [PERSON] зареєстровано у її будинку 06.06.2014 року, але фактично він не мешкав за даною адресою, не бере участі у витратах за житлово-комунальні послуги. Тому позивач на підставі ст.. 391 ЦК України, просить суд усунути перешкоду у здійсненні нею права власності на будинок за адресою [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON], [INFO], права користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду письмові пояснення по суті позовних вимог, з яких вбачається, що пред'явлений до нього позов про позбавлення його права користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS], вважає законним та визнає його, просить розглянути справи у його відсутність. Згідно з ч. 4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено наступне. Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], наведене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №754537 від 11.06.2003 року, договором купівлі продажу житлового будинку від 15.04.2003 року. Місце проживання відповідача, [PERSON], було зареєстровано за адресою [ADDRESS] - 06.06.2014 року, що підтверджується домовою книгою (а.с.10-14) та повідомленням Добропільського МВ ГУДМС України в Донецькій обл.. №4764 від 02.12.2014р. (а.с.16). В судовому засіданні встановлено, що відповідач не мешкає в будинку за адресою [ADDRESS], будинком не користується, не виконує обов'язків наймача, пов'язані з утриманням, оплатою комунальних послуг. Згідно вироку Добропільського міськрайонного суду від 8 листопада 2013 року, який набрав чинності 07.05.2014 року, [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.3 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки (а.с.21-23). [PERSON] взятий під варту та перебуває в Артемівському слідчому ізоляторі УДПС України і Донецькій області (а.с.31). Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене,

Outcome: approved