Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що його мати [PERSON], [INFO] мешкала разом із ним, з 2010 року вона страждала хворобою Альцгеймера, рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.12.2012 року [PERSON] визнана недієздатною, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.04.2013 року позивач призначений її опікуном. Його матері на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Відповідач по справі, яка є донькою позивача, уклала з [PERSON] договір довічного утримання, нічого не сказавши позивачу, при цьому оригінали всіх документів на час укладання договору знаходилися у позивача. Позивач вважає, що відповідач скористалася становищем [PERSON], оформила дублікати всіх необхідних документів, та уклала договір довічного утримання від 13.07.2011 року, але вказаний договір є недійсним, оскільки [PERSON] на час укладання договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Просить позов задовольнити та визнати договір довічного утримання, укладений 13.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі та надали пояснення, відповідно обставин, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали у повному обсязі, пояснили, що [PERSON] до смерті була у нормальному стані, розуміла значення своїх дій, могла їми керувати, просили виключити висновок посмертної експертизи з числа доказів по справі, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] від 13.07.2011 року за реєстровим № 1864, [PERSON] було передано [PERSON], квартиру [ADDRESS] (а.с. 116,117). Згідно ч. 1 ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Крім того судом встановлено та визнано сторонами, що відповідач є донькою позивача та онукою померлої [PERSON] Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 18 липня 2014 року (а.с. 109). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.12.2012 року [PERSON] визнано недієздатною. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.04.2013 року позивача [PERSON] призначено опікуном над [PERSON] (а.с. 22-24). Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 402 від 28.04.2015 року, за наданими даними [PERSON] виявляла стійкий хронічний психіатричний розлад у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера з пізнім початком. За своїм психічним станом [PERSON] на час укладання договору довічного утримання 13.07.2011 року була не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 176-179). Як вбачається з обґрунтування, яке містить висновок, ретроспективна оцінка психічного стану [PERSON] на період часу, який стосується до укладення нею оскаржуваного договору довічного утримання від 13.07.2011 року свідчить про наявність у неї тоді порушень памяті, орієнтування, вольових передумов, деструкції вищих аналітико-синтетичних функцій мислення, що не дозволяло їй правильно та повно усвідомлювати реальну дійсність, адекватно прогнозувати та оцінювати наслідки своїх дій, тобто вона не могла вільно та розумно виражати своє волевиявлення. Формальна впорядкованість зовнішніх форм поведінки [PERSON], яка збереглася, жива міміка, жестикуляція, автоматизовані навики, можливість використання в мові привичних виразів, речових оборотів, збереженість памяті, особливо на минулі події, можливість ставити підпис та навіть текст, можуть створювати враження та сприйматися неспеціалістами в області психіатрії, як повне психічне благополуччя, що не протирічить науковим пізнанням та медичній практиці, яка склалася. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 255 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, а саме: позивачем доведено, що на момент укладання договору довічного утримання [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України наступним чином. Позивач звільнений від сплати судового збору, при подачі позову до суду необхідна до сплати сума судового збору за подання позову про визнання угоди недійсною без застосування наслідків недійсності правочину складає 243,60 грн., в звязку з чим судовий збір у розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved