Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з рахуванням уточнень, просить визнати незаконним наказ ТОВ «СлаВа» № 60 від 13.07.2017 р. та наказ КП «Васильківська шкіряна фірма» № 36 від 13.07.2017 р. в частині надання йому основної безперервної частини відпустки тривалістю 9 календарних днів. Крім того, з метою поновлення його права на отримання основної безперервної частини відпустки тривалістю 14 календарних днів, позивач просив суд зобов'язати відповідачі видати накази про надання йому основної безперервної частини відпустки тривалістю 14 календарних днів з 13.07.2017 р. по 26.07.2017 р. ' В обґрунтування вимог позову зазначає, що з 01.09.2004 р. він був прийнятий на посаду юрисконсульта ТОВ «СлаВа», а з 01.09.2004 р. працював за сумісництвом юрисконсультом КП «Васильківська шкіряна фірма», яке є одним із засновників ТОВ ТОВ «СлаВа». ' В літку 2017 р. позивачу було запропоновано попрацювати з 13.07.2017 р. по 26.07.2017 р. фізичним керівником дитячого оздоровчого табору «Івушка». В зв'язку з цим, він звернувся до керівників відповідачі з проханням надати щорічну відпустку тривалістю 14 календарних днів з 13.07.2017 р. по 26.07.2017 р. Керівники відповідачів попередньо погодились надати позивачу відпустку тривалістю 14 календарних днів, але в останній день роботи повідомили, що тривалість відпустки буде становити лише 9 днів з 13.07.2017 р. по 21.07.2017 р. Позивач, вважаючи рішення відповідачів про надання йому відпуски тривалістю 9 календарних днів незаконними, оскільки порушують його право на отримання основної безперервної частини відпустки тривалістю не менше 14 календарних днів, звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив суд їх задовольнити пояснивши, що ця ситуація була спровокована керівництвом, оскільки оздоровчий період продовжується 12 днів, а йому потрібна була відпустка тривалістю 14 днів. Спочатку, зі слів позивача, була усна домовленість про відпустку, а потім його змусили написати заяву про відпустку на 9 днів та в подальшому звільнено за прогули. Була запропонована мирова угода, за якою позивач мав віддати однокімнатну квартиру, на що позивач не погодився. Крім того, позивач пояснив, що працював за сумісництвом, а тому відпустку отримував одночасно; на робочому місці з'явився 27.07.2017 р., написав пояснення, що не міг повернутися з с. Татарбунарів, оскільки був фізичним керівником. Представник ТОВ «СлаВа» Вінтоняк К.В. в судовому засіданні вимоги позову не визнала, пояснивши, що позивач був ознайомлений з розпорядженнями та наказами про надання відпустки, а тому, коли він йшов у відпустку то розумів, що мав повернутися не пізніше ніж через 9 днів. Крім того, як зазначає представник, позивач не має доказів того, що він звертався та просив відпустку тривалістю 14 календарних днів, оскільки він звертався з заявою про надання відпустки тривалістю 9 календарних днів, яка й була йому надана. Представник КП «Васильківська шкіряна фірма» Фень В.О. в судовому засіданні вимоги позову не визнав, пояснивши, що позивач був ознайомлений з наказом про відпустки та підписав його; позивач не має доказів того, що він не міг виїхати з бази відпочинку, доказів повідомлення про те, що він затримується, а тому вимоги позову вважає не обґрунтованими та безпідставними. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши досліджені по справі докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України). Судом достовірно встановлено, що наказом № 79 від 01.09.2004 р. позивача з 01.09.2004 р. було прийнято на посаду юрисконсульта ТОВ «СлаВа» на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років юрисконсульта [PERSON] (а.с.35). Відповідну відмітку про прийняття на роботу було зроблено в трудовій книжці позивача ( а.с.2-8). Крім того, наказом КП «Васильківська шкіряна фірма» № 20-к від 31.08.2004 р. позивача з 01.09.2004 р. було прийнято на посаду юрисконсульта за сумісництвом (а.с.24). З 23.03.207 р. наказом ТОВ «СлаВа» № 15-к від 23.03.2007 р. позивача було переведено на постійне місце роботи юрисконсультом, про що також було зроблено відповідну відмітку в трудовій книжці позивача (а.с. 36). 12.07.2017 р. позивач звернувся до директора ТОВ «СлаВа» з заявою про надання відпустки строком на 9 днів з 13.07.2017 р. по 21.07.2017 р. ( а.с.37). В подальшому наказом ТОВ «СлаВа» № 60-к від 13.07.2017р., згідно графіку щорічних і додаткових відпусток та розпорядження по надання відпустки, позивачу було надано щорічну відпустку за період роботи з 01.09.2016 р. по 01.09.2017 р. тривалістю 9 календарних днів з 13 по 21.07.2017 р., підставою чому була вищевказана заява позивача (а.с.38-40, 51). Того ж дня аналогічного змісту наказ № 36-к про надання позивачу щорічної відпустки тривалістю 9 календарних днів в період з 13 по 21 липня було прийнято КП «Васильківська шкіряна фірма» ( а.с.27). В судовому засіданні позивач підтвердив, що вищевказана заява про надання відпустки тривалістю 9 календарних днів була написана ним особисто та містить його підпис, з наказом про надання відпустки він був ознайомлений. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що щорічна основна відпустка тривалістю 9 календарних днів була надана позивачу на підставі його особистої письмової заяви. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач за період роботи з 01.09.2016 р. -01.09.2017 р. отримав щорічну відпустку тривалістю 4 календарних дні з 3 по 06.01.2017 р. (а.с.21,25) та щорічну відпустку 1 календарний день 08.05.2017 р. (а.с.26,22,50). Відповідно до положень ст. 45 Конституції України - кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Державні гарантії права на відпустки встановлено Законом України «Про відпустки» № 504/96ВР від 15.11.1996 року ( з доповненнями та змінами). В силу вимог ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. З роз'яснень міністерства соціальної політики № 290\\13/116-13 від 06.07.2013 р. «щодо поділу відпусток на частини» встановлено, що відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. При цьому ця частина відпустки необов'язково повинна бути першою її частиною. Згідно зі ст. 8 Конвенції Міжнародної організації праці № 132 «Про оплачувані відпустки», ратифікованої Україною Законом від 29.05.2001 р. № 2481-III, розбивка щорічної оплачуваної відпустки на частини може бути дозволена компетентним органом або іншим відповідним органом у кожній країні. Якщо інше не передбачено в угоді, яка стосується роботодавця і зацікавленої особи, що працює за наймом, і за умови, що тривалість роботи такої особи дає їй право на це, одна із таких частин відпустки складається принаймні з двох безперервних робочих тижнів. Отже, основна безперервна частина відпустки тривалістю не менше 14 календарних днів є однією з частин щорічної відпустки, яку може бути надано працівнику на його прохання. При цьому ця частина відпустки не обов'язково повинна бути першою, другою чи іншою її частиною. Нормою статті 12 Закону України «Про відпустки» передбачено можливість поділу щорічної відпустки на частини, а не обов'язок роботодавця поділити її на частини, як того бажає працівник. З метою недопущення втрат робочого часу роботодавець може й не погодитися поділити відпустку так, як того бажає працівник, також може запропонувати свої умови поділу щорічної відпустки або не поділити її взагалі. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Не буде також порушенням, якщо працівник використає частину щорічної відпустки в наступному робочому році у терміни, визначені Законом України «Про відпустки». Норма щодо поділу відпустки на частини поширюється лише на щорічну основну відпустку та щорічні додаткові відпустки. Як вже було встановлено раніше та підтверджено сторонами по справі позивачу було надано спірну щорічну відпуску за його особистою заявою. При цьому, суд критично ставиться до пояснень позивача, що він писав заяву про надання йому відпустки тривалістю 14 календарних дні, оскільки дані обставини повністю спростовуються заявою позивача про надання відпустки, наказами та розпорядженнями відповідачів про надання відпустки, з якими позивач був належним чином ознайомлений. Крім того, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що його змусили написати заяву про надання відпустки у меншому розмірі ніж йому потрібно, оскільки дані обставини не доведені належними доказами. Таким чином, враховуючи, що щорічна відпустка тривалістю 9 календарних днів була надана позивачу за його особистою заявою, доказів того, що позивач звертався до відповідачі з вимогою надання відпустки у більшому розмірі, однак його змусили написати заяву про надання відпустки у меншому розмірі в ході судового розгляду справи не здобуто, суд підстав для визнання спірних наказів незаконними не вбачає, вимоги позову в цій частині вважає не обгрутнованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи, що трудові відносини між сторонами вже припинено (а.с.41), суд вважає вимогу позивача про зобов'язання відповідачів видати накази про надання йому основної безперервної відпустки тривалістю 14 календарних дні безпідставною та при цьому, роз'яснює йому право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, передбачену ст. 24 Закону України «Про відпустки». На підставі наведеного та

Outcome: dismissed