Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просять визнати припиненим договір іпотеки № 04/І-87, укладений 25 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (нині, відповідно до свідоцтва про зміну імені - [PERSON] ), посвідчений 25 лютого 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за № 1600, відповідно до якого предметом іпотеки є квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , мотивуючи тим, що ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року у справі № 757/16199/15-ц встановлено, що в банку сплив строк позовної давності для стягнення боргу за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/517/08-Пі по забезпеченню виконання якого укладено спірний іпотечний договір, а відтак позивач зазначає, що вважає іпотеку припиненою, оскільки вона є похідною від основаного зобов`язання. Вислухавши позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити, а також представника відповідача, який проти задоволення позову заперечував та в його задоволенні просив відмовити в повному обсязі, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Вимогами ст. ст. 13, 76 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (нині, відповідно до свідоцтва про зміну імені - [PERSON] ) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/517/08-Пі, згідно якого позивач отримав у позику грошові кошти в сумі 180 000,00 дол. США, строком по 24 лютого 2023 року. З метою забезпечення належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] . між ним та банком того ж дня укладено договір іпотеки, де іпотекодавцем виступає позивач, який передає в іпотеку квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2012 року у справі № 2-1809/02 повернуто позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. 11 березня 2015 року у справі № 757/20693/14-ц ухвалою того ж суду залишено без розгляду позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року у справі № 757/11117/16-ц, відомості щодо набрання чинності яким відсутні залишено без задоволення позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно. Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року у справі № 757/16199/15-ц прийнято відмову ПАТ «Укрсоцбанк» від позову до [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року про відмову ПАТ «Укрсоцбанк» в задоволенні позову скасовано, провадження у справі закрито. Рішення суду першої інстанції мотивоване пропуском, встановленого ст. 257 ЦК України строку звернення до суду із позовом. Ухвала суду апеляційної інстанції набрала законної сили з моменту її оголошення, що передбачає ст. 319 ЦПК України в редакції чинній на момент її прийняття. Отже, в силу того, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на заставне майно з мотивів пропуску банком, встановленого ст. 257 ЦК України строку звернення до суду скасовано судом апеляційної інстанції, доводи позивача щодо автоматичного припинення дії іпотеки, з підстав на його думку припинення основного зобов`язання зі спливом строку не можуть бути прийняті судом до уваги, як обставини, що встановлені рішенням суду яке не має преюдиційного значення для вирішення даної спору, адже воно скасовано. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatismutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko andStrygunv.Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п. 34-35). Європейський суд з прав людини вказує на те, що «п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див.mutatismutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Proninav. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України установлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. За приписами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави припинення іпотеки передбачені у ст. 17 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Наряду із цим, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України, а також положення ст. 17 Закону України «Про іпотеку» не містять. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому позов слід залишити без задоволення. За правилами ст. 141 ЦПК України сума сплаченого судового збору не відшкодовується. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed