Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 5260,00 грн. щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду, а також стягнути з відповідача додаткові витрати на сина у розмірі 9052,50 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає з позивачем. До вересня 2017 року відповідач проживала разом із позивачем та сином, але сімейне життя не склалось та рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 14.02.2018 року шлюб сторін було розірвано. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 02.04.2018 року відкрито провадження у зазначеній справі. 11.05.2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. Ухвалою Ленінського районного суду від 29.05.2018 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 16.11.2018 року зупинено провадження у зазначеній справі до\~ набрання законної сили судовим рішенням по справі № 646/7189/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, що знаходиться в провадженні судді Червонозаводського районного суду м.Харкова\~ Шелест І.М. Постановою Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 16.11.2018 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Позивач із представником в судове засідання зявились, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач та представник в судове засідання зявились, проти задоволення позовних вимог заперечували. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що не погоджується ні з вимогами , ані з підставами, які позивач зазначає в позові. З 16 липня 2011 року відповідач та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали в будинку батьків позивача разом з його сімєю. Весь час за дитинною, з моменту народження, доглядала відповідач, та всі витрати на утримання [PERSON] відповідач ділила із колишньою свекрухою - матірю позивача. Позивач в цих розрахунках участі не приймав. 04.09.2017 року після сварки позивач із його матірю із застосуванням фізичної сили вигнали відповідача з будинку та заборонили там проживати. Відповідач зазначає, що на сьогодення вона намагається всіма засобами приймати участь у житті та розвитку дитини, зокрема зустрічає його перед садочком, проводжає, спілкується, розмовляє вечором по телефону, а іноді спілкується через відео звязок. Також відповідач вказує, що на даний час в Червонозаводському районному суді м. Харкова розглядається спір про визначення місця проживання дитини позивача та відповідача. Щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5260, 00 грн. відповідач вказує, що позивач посилається на те, що відповідач протягом 2017 року отримувала дохід від підприємницької діяльності, а саме здавала квартиру в оренду, але цей вид доходу є нерегулярним та мінливим, а основний дохід отримує у вигляді заробітної плати в ТОВ «[PERSON] Восток» і дорівнює 3059,00 грн. Відповідач вважає, що ј частка від її регулярного доходу є достатньої сумою, яка забезпечить дитині належний рівень життя та яка є більше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що не суперечить чинному законодавству України. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ВЛ № 310290 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 03.05.2013 року( а.с.9). Як достовірно встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] проживає разом із батьком, бабусею та дідусем за адресою :м. Харків, пров. Керченський, 3-А. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 року N 3 за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. \~\~В контексті даної статті батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріальне утримання дітей - це обов'язок батьків. Згідно ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідач не заперечував що має постійний дохід у вигляді заробітної плати. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, аналогічні положення передбачені п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України у постанові від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Позивач наголошує, що з вересня 2017 року відповідач не допомагає, нічого не купує та не цікавиться життям сина, та на даний час її дохід складає 13200,00 грн. щомісячно. При цьому він вважає, що аліменти відповідач має сплачувати у твердій грошовій сумі у розмірі 5260 грн., що складає половину витрат на утримання сина кожного місяця та додає розрахунок на підставі витрат за 2017 рік : витрати на дитячий садок 5000 грн., витрати на молочну кухню 1326 грн., витрати на придбання одежі 2193 грн., витрати на харчування, предмети гігієни, канцтовари 2000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, саме на сторони, покладається обов'язок довести зазначені ними обставини . Разом з тим, позивачем, не надано суду достовірних та достатніх доказів в обґрунтування доводів про той факт, що слід стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5260 грн. на утримання неповнолітньої дитини, та інші істотні обставини, які б підтверджувались письмовими доказами, виходячи з принципу розумності, справедливості, загальних засад цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, і тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Суд також при винесенні рішення по справі враховує, що позивач - батько дитини, на користь якої стягуються аліменти, мешкає в квартирі батьків, відповідно до довідки № 355/17 від 11.12.2017 щомісячний дохід позивача у 2017 році складав 2161,00 грн. (а.с.112). З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що сторони не дійшли згоди щодо розміру аліментів на утримання малолітнього сина, враховуючи вік дитини та стан її здоров'я, матеріальне становище сторін, той факт, що відповідач працездатна, працює та має стабільний дохід, аліментних зобов'язань на користь інших осіб не має, та інші істотні обставини, що підтверджуються письмовими доказами, виходячи з принципу розумності, справедливості, загальних засад цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітніх дітей, суд вважає необхідним визначити міру потреби позивача і міру можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі ј частини заробітку ( доходів) щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2018 року, до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 430\~ЦПК України\~рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Згідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial