Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення з останнього заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 12656,46 грн., інфляційних втрат в розмірі 620,26 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 179,10 грн., а всього 13455,82 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до якої надає позивач. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач не проводить оплати за отримані послуги. За період з 01.05.2018р. по 30.04.2019р. розмір заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення становить 7107,34, а за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води - 5549,12 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку, а також інфляційні втрати в розмірі 620,26 грн. та три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 179,10 грн., а всього - 13455,82 грн. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 25.06.2020р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 26.08.2020р. о 16.10 год.. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2020р. розгляд справи відкладено на 22.09.2020р. о 16.30 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Про дату, місце та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні не подав. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав. Докази, доказування і виконання сторонами цього обов`язку! Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції. В свою чергу, після забезпечення сторонам вказаної можливості обов`язок суду полягає в тому, що ним мають бути надані відповіді на такі аргументи сторін. В силу вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України та враховуючи ціну позову, дана справа є малозначною, а тому, при відкритті провадження суд визнав недоцільним проведення судового засідання та проводив розгляд даної справи без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Для доведення перед судом своєї позиції сторонам було встановлено строки та черговість подання заяв по суті справи, виключно у яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України сторони повинні наводити свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. При цьому, одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.33), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Вказане повідомлення, ухвала про відкриття провадження із визначенням строків для подання заяв по суті справи, а також копія позовної заяви з додатками отримано відповідачем 14.08.2020р., що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.34). Позивач отримав вказані документи (крім позовної заяви з додатками) 27.07.2020р., що також стверджується відповідним повідомленням (а.с.35). Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020р., ці строки завершились 07.08.2020р. Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з ідеї про те, що зацікавлена особа має демонструвати належне виконання всіх процесуальних заходів, які її стосуються з метою запобігання затримок, і отримання доступу до заходів національного законодавства щодо скорочення проваджень (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain (Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії), § 35). Крім того, згідно практики ЄСПЛ сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення від 03.04.2008р. в справі «Пономарьов проти України»). Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава - учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року). Процесуальне законодавство визначає два види спілкування з судом, в процесі чого сторони наводять свої аргументи та докази, на які суд в подальшому повинен надати відповідь. Перший вид, це спілкування шляхом подання заяв по суті справи, а другий - шляхом подання заяв з процесуальних питань. Види та зміст заяв по суті справи визначено у статті 174 ЦПК України. За змістом цієї норми при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Отже, виключно у заяві по суті справи сторона повинна письмово наводити свої аргументи, яким в подальшому суд має надати правову оцінку. Подання цих заяв є правом учасників, а реалізація цього права відбувається в черговості, яка визначається Кодексом або судом. Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, саме в заявах по суті справи наводяться обставини, які визнаються учасниками справи. Інший вид спілкування з судом - заяви з процесуальних питань (параграф 2 глави 1 Розділу ІІІ ЦПК України) має похідний характер і залежить від того, якими є вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, викладені у заявах по суті справи. Порядок подання доказів регламентовано у статті 83 ЦПК України. За загальним правилам, яке закріплено у частинах першій та другій цієї статті, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву. Отже, відповідно до процесуального законодавства одночасно із наведенням своїм аргументів сторона повинна надати докази, якими підтверджуються її вимоги та заперечення. Разом з тим, дана норма жодним чином не обмежує можливості сторони подати той чи інший доказ на більш пізніх стадіях судового процесу, однак в такому випадку вимагає від цієї сторони дотримання трьох умов. Перша, це повідомити суд про сам доказ, який не може бути подано. Друга, повідомити суд про причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк і третя, надати суду докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5 ст. 83 ЦПК України). Всі докази, які були наявні у позивача подані ним разом з позовною заявою. Жодного нового доказу в процесі розгляду справи останній не подавав. Відповідач натомість перед початком першого судового засідання подав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.39), вказуючи при цьому на неможливість зібрати докази у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк. Суд пішов назустріч відповідачу та відклав розгляд справи на 22.09.2020р., про що постановив відповідну ухвалу, копію якої відповідач отримав 04.09.2020р., що стверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.46). Незважаючи на такі обставини, відповідач так і не надав суду жодних доказів, про які він згадував у своєму попередньому клопотанні. Відповідно, суд не буде ставати на сторону відповідача і самостійно збирати ці докази. Крім того, за відсутності пояснень про причини неподання таких доказів до початку другого судового засідання суд не вбачає необхідним вирішувати питання про відкладення розгляду справи, що з іншого боку, може призвети до порушення розумних строків розгляду справи. Як наслідок, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Щодо суті. В судовому засіданні встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] , що стверджується довідкою ЛКП «№ 500» від 31.12.2018р. з місця проживання про склад сім`ї та прописку (а.с.15). Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) - ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 24 червня 2004 року № 1875-IV, який був чинним у момент виникнення спірної заборгованості. Виконавцем, згідно ст. 1 цього Закону є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Постановою НКРЕКП від 31.03.2015р. № 1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню такими суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, і зокрема, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обов`язок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води мешканцям квартири [ADDRESS] (а.с.16-17, 19-20), з 01.05.2018р. по 30.04.2019р. розмір заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення становить 7107,34, а за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води - 5549,12 грн. Суд приймає такий розрахунок як належний та допустимий доказ позовної вимоги, оскільки доказів протилежного відповідач не представив, та відповідно, ухвалює рішення про стягнення такої суми в примусовому порядку. При цьому враховується позиція ВСУ, яка висловлена під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30.10.2013р., і згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Крім того, як висловився ВСУ під час розгляду цивільної справи № 6-931цс15 в своїй постанові від 13.01.2016р., на вказані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно цієї норми, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічні висновки щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за відсутності між сторонами договірних відносин а також щодо стягнення з споживача трьох відсотків річних та інфляційних втрат також висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 639/10591/14-ц (постанова від 14.02.2018р.), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд зобов`язаний враховувати. Проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних (а.с.18, 21) перевірено та прийнято судом як такий, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому, інфляційні втрати в розмірі 620,26 грн. та три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 179,10 грн. також підлягають до примусового стягнення. Відтак, суд позов задовольняє в повному обсязі та повертаючись до своїх попередніх висновків про змагальність цивільного судочинства звертає увагу, що в даній справі відповідач не просто самоусунувся від подання доказів, але й навіть не зазначив, якими є його докази та яке вони можуть мати значення для встановлення істини у справі. Відповідно, саме на нього суд покладає ризик настання наслідків, пов`язаних із задоволенням позову. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2102 грн., сплата якого проведена з урахуванням вимог ч. 2 ст. 164 ЦПК України і що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.11,12). На підставі наведеного та

Outcome: approved