Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] серед керівництва та трудового колективу ЗОШ 1-3 ступеня смт. ІІІкло за адресою: [ADDRESS] та інших осіб: « [PERSON] викрав та привласнив оригінали статутних документів та печатку ГО «ЗАХИСТ», за це його засудять, такі люди як [PERSON] , не можуть навчити дітей нічому хорошому »; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом озвучення [PERSON] на загальношкільній лінійці, яка відбудеться після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили, наступного тексту спростування: «В приміщені школи мною, [PERSON] , було озвучено звинувачення відносно [PERSON] , а саме: що він викрав та привласнив оригінали статутних документів та печатку ГО «ЗАХИСТ», що за це його засудять, що такі люди як [PERSON] , не можуть навчити дітей нічому хорошому, ці звинувачення були недостовірні та неправдиві»; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 6000 грн, судовий збір за подання позовної заяви розмірі 487.20 грн, матеріальних збитків на транспортні витрати в розмірі 60 грн та канцелярські витрати в розмірі 10 грн. В обгрунтування позову зазначає, що відповідачем було звинувачено його в злочині. Відповідно до заяви про злочин було розпочате кримінальне провадження, яке кваліфіковане за ч.1 ст. 357 КК України. В даній заяві відповідач звинувачував його у викрадені та привласнені оригіналів статутних документів та печатки ГО «ЗАХИСТ», в період виконання обов`язків керівника громадської організації. За результатами проведення досудового розслідування у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення кримінальне провадження закрито, тобто він не вчиняв злочину в якому його звинуватив відповідач. В період проведення досудового розслідування та після закриття кримінального провадження, відповідач неодноразово вчиняв дії, які були спрямовані на підрив ділової репутації, честі і гідності позивача, оскільки відповідач приходив до директора школи, в якій він працює, розповсюджував неправдиву інформацію, в присутності директора школи та інших осіб, звинувачував його у вчиненні злочину. Після такого візиту він змушений був спростовувати неправдиву інформацію в педагогічному колективі, після чого завжди погіршувався стан здоров`я, а саме піднімався артеріальний тиск, що призводило до погіршення психологічно-емоційного стану здоров`я та погіршення працездатності, що впливало на якість роботи. Вказана інформація стала відомою його співробітникам, керівництву шкоди, де він працює, а також учням та батькам. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Він ніколи в житті не викрадав та не привласнював оригінали статутних документів та печатку ГО «ЗАХИСТ». Вказана інформація має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем кримінального законодавства, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що порушує його немайнові права. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення [PERSON] до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки професія вчителя є соціально важливою, передбачає безперервний процес виховання дітей та взаємодії з ними. В період проведення досудового розслідування в кримінальному проваджені позивач змушений був приймати участь в різного виду слідчих діях та доказувати свою невинність, на вимогу слідчого неодноразово з`являтись у Яворівський РВ ГУМВС України у Львівській області, а це не тільки транспортні витрати, але слідчі дії які призводили до погіршення його фізичного та психологічно-емоційного стану здоров`я, втратою особистого часу, який можна було з користю використати на роботі для покращення матеріального стану родини або на відпочинку в колі сім`ї для покращення фізичного та психологічно-емоційного стану. Після візиту відповідача у школу та звинувачень у злочині, в педагогічному колективі у позивача утворилась атмосфера недовіри колег по роботі. Враховуючи наведене просить позов задовольнити. Справа поступила в провадження судді [PERSON]. 22.10.2015 року відповідач [PERSON] на адресу суду скерував заперечення на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з огляду на наступне. Факти викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, з його сторони не вчинялись будь-які дії спрямовані на приниження честі та репутації позивача. Позивач не передав новообраному голові ГО «ЗАХИСТ» [PERSON]. печатки та статутних документів, чим завдав багато проблем та непотрібних витрат на нотаріуса для завірення протоколу №2 загальних зборів ГО «ЗАХИСТ» та інших документів, без якого новообрана голова не змогла вчасно зареєструвались в реєстраційній службі. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області №352 від 11.10.2016 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2016 року, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] матеріали справи передані судді Теслі Б.І. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області №159 від 15.05.2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2017 року, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] матеріали справи передані судді Гоцку В.І. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області №577 від 21.12.2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2017 року, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] матеріали справи передані судді Кондратьєвій Н.А. Ухвалою від 02.01.2018 року матеріали справи прийнято до провадження. Ухвалою від 13.08.2019 року у справі призначено підготовче судове засідання. 20.11.2019 року відповідач [PERSON] на адресу суду скерував заперечення на позовну заяву, тотожне поданому 22.10.2015 року. Ухвалою суду від 25.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив такий задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 24.02.2020 року позов заперечив та пояснив, що у позовній заяві зазначено неправдиві відомості, а позивач вводить суд в оману. Зокрема зазначив, що він, [PERSON] та [PERSON] прийшли до школи, де майже нікого не було, ніякої звинувачувальної розмови в сторону позивача не було та ніхто нічого не чув. [PERSON] покликав директор та саме він почав їх ображати, не бажав конструктивно спілкуватись. Жодних образ від нього в сторону [PERSON] не було, після чого вони розійшлись. Замість [PERSON] було обрано нового голову ГО «ЗАХИСТ», однак він не хотів віддавати печатку, така ситуація була. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши позивача та відповідача, оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що постановою СВ Яворівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 16.12.2014 року, кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до ЄРДР за №120141403500000167 від 12.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в діянні [PERSON] та будь-якої іншої особи ознак кримінального правопорушення. В межах даного кримінального провадження [PERSON] підозра не оголошувалась. Протоколом №2 загальних зборів ГО «ЗАХИСТ» від 04.08.2013 року обрано голову громадської організації [PERSON] . Відповідно до витягу із протоколу №2 Загальних зборів Громадської організації «ЗАХИСТ» від 04.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Карпою Т.В., обрано голову громадської організації «ЗАХИСТ» [PERSON] на строк один рік. Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 04.11.2014 року, надано старшому слідчому СВ Яворівського РВ ГУ МВС України у Львівській області дозвіл на тимчасовий доступ до печатки та документів Громадської організації «Захист» у вигляді статуту, свідоцтва про реєстрацію, протоколів зборів за період з липня 2005 року по 2013 рік, переписки з різними організаціями, довідок з органів статистики, пенсійного фонду, податкової інспекції, які зберігаються по місцю проживання [PERSON] в [ADDRESS] , з можливістю їх вилучення. Постановою старшого прокурора прокуратури Яворівського району від 05.12.2014 року, [PERSON] повернуто тимчасово вилучені згідно протоколу про тимчасовий доступ до речей і документів від 04.12.2014 року документи, а саме: оригінал статуту ГО «Захист», свідоцтво про реєстрацію ГО «Захист», свідоцтво про реєстрацію об`єднання громадян, довідку ГО «Захист», довідку ЄРДРОУ, повідомлення про реєстрацію платника страхових внесків, довідку про взяття на облік платника податків, податковий звіт про рух коштів, фінансового звіту, сім протоколів зборів за 2013 рік, додатки до протоколів (переписку на 18 арк). Постановою старшого прокурора прокуратури Яворівського району від 09.12.2014 року, [PERSON] повернуто тимчасово вилучену згідно протоколу про тимчасовий доступ до речей і документів від 04.12.2014 року печатку з чорнильною подушкою ГО «Захист». Згідно із відповіддю ГТУЮ у Львівській області №23696/0/1-18 від 12.11.2018 року, внесення інформації щодо зміни керівника ГО «Захист», а саме на [PERSON] проведено 18.07.2012 року, зміни на [PERSON] - 20.03.2014 року та на [PERSON] - 03.06.2015 року. Відповідно до виписки газети загублену печатку громадської організації «Захист» №33708858 (м.Новояворівськ) слід вважати недійсною. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У рішенні «Мирський проти України» Європейський суд з прав людини нагадує, що наявність фактів може бути продемонстрована, у той час як достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночного судження виконати неможливо, і така вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Судом встановлено, що в приміщенні школи, де працює позивач мала місце розмова між позивачем, відповідачем та ще декількома особами, під час якої відповідач виразив суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд на події та власне оцінку поведінки позивача, про що зазначає відповідач у своїх поясненнях та запереченнях. Посилання позивача на постанову слідчого про закриття кримінального провадження як на доказ недостовірності певної інформації (при цьому слід зазначити, що судом не здобуто, а позивачем не доведено поширення «недостовірної інформації»), суд не бере до уваги, оскільки в даному випадку мала місце реалізація особою права у рамках кримінально-процесуального закону, повідомлення про злочин, права на звернення до будь-яких органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, передбаченого ст.40 Конституції України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Належних та допустимих доказів того, що відповідач поширив недостовірну інформацію стосовно позивача, судом не здобуто, позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що мала місце інформація у висловлюваннях відповідача і така була відомостями, які містять фактичні дані. При цьому, будь-яких доказів про поширення відповідачем недостовірної інформації, такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, позивачем суду не надано. Відтак, у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача визнати поширені [PERSON] відомості щодо вчинення ним злочину такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію щодо нього слід відмовити. Враховуючи викладене, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що у позовних вимогах про стягнення моральної шкоди, витрат на транспорт та канцелярські товари із відповідача необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки зазначені вимоги є похідними від вимог про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання про судові витрати, які слід стягнути з відповідача, у разі відмови у позові - судовий збір не відшкодовується позивачу.

Outcome: dismissed