Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати правочин купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 18 травня 2015 року та засвідчений Новопсковською державною нотаріальною конторою (серія та номер 237), між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] (відповідач - 1) працював на посаді виконавчого директора Новопсковської філії «Імперіал ЛТД», відносно його протиправних дій ведеться досудове слідство. 29 січня 2015 року Старобільський районний суд Луганської області ухвалив рішення за позовом Кредитної спілки «Імперіал ЛТД» до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої працівниками під час виконання трудових обов'язків, яким стягнув з відповідачів на користь позивача шкоду у сумі 267 723, 73 грн. Також між позивачем та відповідачем -1 укладено кредитний договір № 4541 на суму 100 000 грн. Відповідач - 1 обов'язки за кредитним договором не виконував належним чином і рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 08.09.2016 стягнуто на користь позивача з відповідача - 1 заборгованість за кредитним договором № 4541 у сумі 220 776, 66 грн. 18.05.2015 відповідачем - 2 та третьою особою ([PERSON].) укладено договір купівлі-продажу. На думку позивача, здогадуючись про звернення до суду позивача з позовною заявою про стягнення боргу та про подальшу наявність виконавчого провадження та його наслідки, відповідач - 2 уклала вищезазначений договір купівлі-продажу, чим здійснила фіктивне переоформлення прав власності з метою ухилення від відповідальності перед позивачем. Позивач вважає, що у даному випадку відповідач - 2 уклала спірний договір під впливом тяжких обставин, а саме загрози втрати житла, яке може бути арештоване з подальшою реалізацією з публічних торгів з метою забезпечення вимог кредитора. Отриманий відповідачем - 1 кредит та грошові кошти, на думку позивача, відповідач - 1 використав їх в інтересах сім'ї, оскільки його сім'я виїхала за межі України і вони проживають в РФ, а отже їм були потрібні кошти і вони їх отримали у вигляді кредиту. Спірна квартира є спільною сумісною власністю відповідачів - 1, 2. Дії відповідачів позивач характеризує як зловживання правом, такі їх дії називаються шикана. Позивач також вважає, що в даній справі слід застосовувати норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Оспорюваний правочин вчинено з метою подальшого уникнення відповідальності за кримінальне правопорушення та за невиконання рішення суду. В судовому засіданні 20.06.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Третя особа у судовому засіданні 20.06.2017 з позовними вимогами не погодився, пояснив, що правочин є дійсним, квартира ним придбана, просив у задоволенні позову відмовити. В судове засідання 20.07.2017 сторони та третя особа не з'явилися, про час та місце слухання справи були належним чином повідомлені. Позивач у заяві від 20.07.2017 просив судове засідання 20.07.2017 провести без участі свого представника. Враховуючи те, що сторони та третя особа повідомлені про судовий розгляд належним чином, своїм правом на участь у судових засіданнях не скористалися, зважаючи на обов'язок суду дотримуватися строків розгляду справи, суд вважає за необхідне розглянути справи без участі сторін на підставі наявних у справі документів. Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд виходить з такого. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається з матеріалів справи, 18.05.2017 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] Згідно умов договору продаж вчинено за 146 548 грн., які продавець отримала до нотаріального посвідчення цього договору. Судові спори щодо квартири відсутні, в заставі квартира не перебуває, продажем квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири не має. Правочин не укладається під впливом тяжких для продавця обставин. Договором передбачено, що укладення договору відповідає інтересам сторін договору, волевиявлення є вільним, установленим і відповідає їх внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання наслідків, зазначених у ньому. Позивач вважає, що вказаний договір укладено під впливом тяжких обставин. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як вбачається з п. 13 Аналізу ВССУ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Матеріали узагальнень показали, що незначна частина правочинів оспорювалася саме з підстав передбачених ст. 233 ЦК. При цьому в таких справах у більшості випадків остаточним було судове рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд вважає, що позивач не довів суду наявність у відповідача - 2 при укладенні спірного договору тяжких для нього обставин. Як вбачається з позову, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 29.01.2015, при цьому в матеріалах справи відсутнє вказане рішення суду і позивач своїм правом на подання доказів не скористався. Тому суд вважає недоведеним той факт, що правочин між відповідачем -2 та третьою особою укладався з метою уникнення примусового стягнення на квартиру у разі примусового виконання рішення. Крім того, посилання позивача, що саме таким чином може бути виконано рішення Старобільського районного суду Луганської області, є лише його припущенням і доказово ніяким чином не підтверджено. Посилання позивача на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08.09.2016 також судом не може бути прийнято, оскільки спірний правочин укладено 18.05.2015, а рішення суду винесено 08.09.2016, про яке відповідач - 2 не могла знати наперед, оскільки рішення суду винесено через півтора року потому. Посилання позивача на те, що відповідачам були потрібні гроші, а тому вони продали квартиру, також не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначає позивач, відповідач - 1 отримав грошові кошти у сумі 100 000 грн. у кредит 22.08.2014, а 19 вересня 2014 року переїхав до РФ, а спірна квартира відчужена 18.05.2015, тобто через рік після отримання кредиту та переїзду до іншого місця, факт якого позивачем також недоведений. Також суд вважає, що позивач не довів той факт, що кредитні кошти відповідач - 1 отримав на потреби сім'ї і договір був укладений в її інтересах. Суд вважає посилання позивача на Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» безпідставним, оскільки преамбулою вказаного Закону зазначено, що цей Закон встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів. А відповідно до ст. 1 цього Закону боржник - юридична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа за зобов'язаннями, які виникли у фізичної особи у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, неспроможний виконати протягом трьох місяців свої грошові зобов'язання після настання встановленого строку їх виконання, які підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, та постановою про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено цим Законом. Отже, сторони даної справи не є суб'єктами вказаного Закону, а тому його норми не можуть регулювати спірні відносини. Суд також вважає, що позивач не довів, що в діях відповідача - 1 наявне зловживання правом (шикана). Суд також вважає недоведеним позивачем той факт, що оспорюваний правочин вчинено з метою подальшого уникнення відповідальності за кримінальне правопорушення та за невиконання рішення суду. За таких обставин, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.05.2015 не має, натомість відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, відповідач - 2 мала право розпоряджатися належним їй майном на свій власний розсуд. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з його недоведеністю. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Ухвалою суду від 12.04.2017 відстрочено позивачу сплату судового збору при зверненні з даною позовною заявою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Позивач судовий збір до винесення рішення не сплатив, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на останнього і їх слід стягнути в дохід держави.

Outcome: approved