Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що за Кредитним договором № 79/л від 15 квітня 2005 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і [PERSON] існує заборгованість останнього в розмірі 50 418 доларів США 59 центів. Також, за Іпотечним договором № 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» і [PERSON] , було забезпечене належне виконання позичальником умов зазначеного кредитного договору, шляхом передачі в іпотеку квартири [ADDRESS] . Оскільки позивальник не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та станом на 27.04.2020 року у нього виникла заборгованість за кредитом у вказаному розмірі, що порушує права позивача, який є правонаступником кредитора. На підставі цього, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нерухоме майно, що було відчужене [PERSON] на користь інших осіб і належить відповідачу. Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що за рішенням суду яке набрало законної сили із [PERSON] стягнуто грошові кошти за кредитним договором. Посилаючись на те, що він є правонаступником кредитора і зобов`язання позичальника забезпечене іпотекою не виконане, позивач просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді належній відповідачу квартири. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги заяви та просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача надав відзив на позов у якому просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відповідач набула права власності на предмет іпотеки на законних підставах коли не існувало жодних обмежень щодо вказаного нерухомого майна та вона не є правонаступником позивальника. Також, представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки термін дії кредитного договору закінчився 15.04.2015 року. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо вимог позову з підстав наведених у відзиві та просив відмовити в задоволенні позову, врахувавши його клопотання про пропуск позовної давності. Третя особа в судове засідання не прибула, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Вислухавши вступне слово представників сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 15 квітня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і [PERSON] укладено Кредитним договором № 79/л, відповідно до якого останньому було надано кредитні кошти в сумі 15 000 доларів США (а.с. 4 - 5, 6). Також, відповідно до умов додаткових угод та договорів про внесення змір до Кредитного договору № 79/л, [PERSON] отримав кредит на загальну суму 50 000 доларів США, а правонаступником кредитора став ПАТ «Сведбанк» (а.с. 7, 8, 9, 10, 11 - 14, 15, 16 - 17, 18 - 19, 20 - 21). Надання банком [PERSON] коштів за кредитним договором в розмірі 50 000 доларів США підтверджується квитанцією № 02402-72 від 18.08.2010 року (а.с. 23). 18 серпня 2010 року в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Сведбанк» і [PERSON] укладено Іпотечним договором № 79/л-Z-3, відповідно до якого предметом іпотеки було належне останньому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] (а.с. 30 - 32). Вказані обставини представники сторін визнали і не оспорили в судовому засіданні під час розгляду справи по суті. Із змісту позовної заяви та доданих до неї документів встановлено, що [PERSON] не виконує свої зобов`язання перед позивачем за Кредитним договором № 79/л від 15 квітня 2005 року. З наданого позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 27.04.2020 року [PERSON] має заборгованість по кредитному договору на загальну суму в розмірі 50 418 доларів США 59 центів (а.с. 38). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Норма частини першої статті 575 ЦК України встановлює, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Стаття 589 ЦК України передбачає, що в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку», початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Пунктом 2 договору про внесення змін та доповнень № 1 від 18 травня 2012 року до Іпотечного договору № 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року, сторони оцінили предмет іпотеки в 76 000 доларів США (а.с. 33). При цьому, на підставі письмових доказів, наданих представником відповідача на підтвердження своїх заперечень, а саме: копії договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2018 року, рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №№ 37206297 і 37207239 від 21 вересня 2017 року та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 вересня 2017 року, під час розгляду справи судом встановлено, що власником предмета іпотеки за Іпотечним договором № 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року, а саме: квартири [ADDRESS] - є [PERSON] , яка придбала вказане нерухоме майно у [PERSON] 24 квітня 2018 року, який володів ним на праві власності відповідно до укладеного із [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2017 року (а.с. 114, 115, 116, 117, 118 - 119). У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про те, що на підставі цивільно-правових угод у вигляді вказаних договорів купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2017 року і 24 квітня 2018 року, [PERSON] , як власник переданого а іпотеку нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , на законних підставах набула статусу правонаступника [PERSON] за Іпотечним договором № 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року. Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою; особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Тобто, на підставі договорів купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2017 року і 24 квітня 2018 року, в силу норм частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку із переходом права власності на предмет іпотеки від [PERSON] до [PERSON] і від [PERSON] до [PERSON] , дана іпотека є дійсною для останньої, як для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до її відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Отже, [PERSON] , як особа до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набула статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Одночасно, вирішуючи даний спір по суті, суд не приймає до уваги та відхиляє доводи представника відповідача про безпідставність вимог позивача через те, що відповідач набула права власності на предмет іпотеки у той час коли не існувало жодних обмежень щодо вказаного нерухомого майна через скасування відповідних реєстраційних обмежень щодо нього. Такого висновку, суд дійшов на підставі наступного. За рішенням Верховному Суду іпотека залишається чинною для нового власника навіть у разі відсутності відповідного реєстраційного запису про обтяження, який був вилучений на підставі згодом скасованого судового рішення (постанова КЦС ВС від 01 жовтня 2020 року по справі № 761/24810/14-ц). Зокрема, у даній справі реєстраційний запис про іпотеку дійсно був виключений 21 вересня 2017 року у зв`язку із набуттям чинності рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2017 року, яким було визнано припиненими Кредитний договір № 79/л від 15 квітня 2005 року та Іпотечний договір № 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року і знято заборону на відчуження майна, що було передано в іпотеку. Надалі, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2017 року, було скасовано судом апеляційної інстанції 18 липня 2018 року. Вказані обставини представники сторін визнали і не оспорили в судовому засіданні під час розгляду справи по суті. Вказані обставини призвели до продажу іпотечного майна двічі за договорами купівлі-продажу, однак подальше скасування судового рішення на підставі якого було вилучено реєстраційний запис про іпотеку не змінило того, що первинна іпотека фактично залишилися чинною для нового власника майна; це підтверджує той факт, що навіть покупки майна за договором не є абсолютною гарантією для нового власника. Тобто, у разі відсутності чинного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису; адже такий запис виключено на підставі рішення суду, яке надалі було скасовано, а це означає, що іпотека дійсна з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек (постанова КЦС ВС від 07 жовтня 2020 року по справі № 478/5566/18). Як наслідок, чинна законна іпотека має пріоритет над відомостями з реєстру речових прав. Тобто, якщо інформація у реєстрі речових прав про іпотеку (наприклад, іпотека припинена) суперечить первинним документам про державну реєстрацію, пріоритетного значення набувають первинні підстави реєстрації - той самий іпотечний договір (постанова КГС ВС від 15 вересня 2020 року по справі № 918/80/19). Отже, суд вважає визнання права іпотекодержателя належним способом захисту, оскільки «повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли права кредитора та іпотекодержателя не ставилися під сумнів і він міг вільно користуватись цими правами (правами іпотекодержателя) за договором» (постанова КГС ВС від 28 жовтня 2020 року по справі № 910/10963/19). Використання такого способу захисту є ефективним якщо боржник вчинив дії, спрямовані, наприклад, на виведення іпотечного майна з-під дії іпотеки. Як вбачається із Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Свадбанк» і ПАТ «Дельта банк» Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» і ПАТ «Альфа-банк», до останнього перейшли права кредитора та іподекодержателя за фінансовим кредитом і зобов`язаннями [PERSON] по його заборгованості (а.с. 45 - 53, 54 - 58). У Статуті АТ «Альфа-Банк» записано, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всіх прав і зобов`язань ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 59 - 66). Таким чином, оскільки [PERSON] не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором № 79/л від 15 квітня 2005 року та наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед позивачем, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Крім того, вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Норми статей 256 і 257 ЦК України передбачають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зокрема, суд враховує ті обставини, що [PERSON] придбала іпотечне нерухоме майно 24 квітня 2018 року та до 18 липня 2018 року існував невирішений судовий спір щодо правовідносинами за Кредитним договором № 79/л від 15 квітня 2005 року та Іпотечним договором № 79/л-Z-3 від 18 серпня 2010 року. Отже, враховуючи положення наведених норм цивільного законодавства, слід зробити висновок, що позивач довідався про порушення свого права не пізніше квітня - липня 2018 року. Тобто, строк позовної давності за вимогами позивача мав закінчитись у 2021 році. Відбиток штампу вхідної кореспонденції Васильківського міськрайонного суду Київської області, що міститься на першому аркуші позовної заяви, свідчить про факт отримання судом даного позову, що розглядається 12 червня 2020 року за Вх. № 11214. Дана обставина вказує на те, що позивач не пропустив встановлений законом строк позовної давності для захисту своїх цивільних прав та інтересів. Отже, суд приходить до висновку, що позивач своєчасно у межах строку позовної давності звернувся до суду з вимогами про захист свого цивільного права. Таким чином, представником відповідача не доведено факт пропуску позовної давності. За таких обставин, клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставним і задоволенню не підлягає, а позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved