Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за ним право власності на автомобіль AUDI 80, 1986 року випуску, кузов WAVZZZ89ZHA305150, державний номер [NUMBER] та зняти накладений на нього постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, арешт. Свої вимоги обгрунтував тим, що 05 листопада 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу автомобілю марки AUDI 80, 1986 року випуску, шасі WAVZZZ89ZHA305150, державний номер АЕ3182С, який зареєстрований за [PERSON]. Договір укладений в простій письмовій формі, про що відповідач надав йому розписку, в якій зазначено, що останній продав йому вказаний автомобіль за 1500 умовних одиниць (доларів США). [PERSON] мав право продавати вказаний транспортний засіб, оскільки у нього була генеральна довіреність з правом його продажу. Автомобіль потребував капітального ремонту, тож після його купівлі почав ремонтувати, купував запчастини за свої кошти, ремонтував у автомайстрів ходову частину, тощо. Користуватися автомобілем розпочав відразу ж після його придбання. Приблизно у квітні 2016 року він звернувся до відповідача з вимогою про надання доручення з метою перереєстрації цього автомобіля з колишнього власника на нього. Отримавши 20 травня 2016 року від відповідача відповідне доручення, звернувся до сервісного центру, де дізнався, що на придбаний ним автомобіль 12 квітня 2016 року накладено арешт Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Вважає, що арешт накладено незаконно, оскільки автомобіль ним придбано ще 15 листопада 2013 року і він є його єдиним власником. Таким чином дії державного виконавця щодо накладення арешту на його автомобіль є неправомірними. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання також, не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина його неявки суду не відома. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САА039448, автомобіль AUDI 80, 1986 року випуску, кузов WAVZZZ89ZHA305150, державний номер [NUMBER], 15 серпня 2009 року зареєстрований на [PERSON] Автомобіль придбано за біржовою угодою №177618 від 14 серпня 2009 року [PERSON] Особою, яка має право керувати транспортним засобом вказано [PERSON] (а.с. 9). Згідно з розпискою датованою 05 листопада 2013 року, [PERSON] продав автомобіль AUDI 80, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER] [PERSON] 05.11.2013 року за 1500 умовних одиниць (а.с. 10). Довіреність від 11 грудня 2012 року свідчить про те, що [PERSON] уповноважила [PERSON] здавати в оренду, експлуатувати, продавати за ціну і на умовах за його розсудом, належний їй вказаний вище автомобіль. Довіреність видана з правом передоручення і дійсна до 11 грудня 2022 року. Посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1421 (а.с. 11). З довіреності від 12 травня 2016 року посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №434, вбачається, що [PERSON], який діє за вказаною вище довіреністю від імені [PERSON], цією довіреністю уповноважив [PERSON], бути представником, користуватися та розпоряджатися належним [PERSON] автомобілем AUDI 80, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], з правом зняття з обліку, продажу, продажу по частинах вказаного автомобіля, для чого поміж іншого надав право продати, представляти інтереси власника, здійснення реєстраційних змін, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом (а.с. 12). Згідно з довідкою регіонального сервісного центру в Кіровоградській області від 27 травня 2016 року транспортний засіб - автомобіль AUDI 80, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], зареєстрований на праві власності за [PERSON] 12 квітня 2016 року на вказаний автомобіль в Територіальному сервісному центрі №1241 Регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області накладено арешт Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ (№ вих.5277/15 від 22 березня 2016 року, картка №505-16, стягувач: ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 13). Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір є укладеним, коли сторони в належній формі досягли з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту передавання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Норми ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» ( в редакції чинній на момент підписання між сторонами у справі договору купівлі-продажу) встановлюють додаткові вимоги до оформлення права власності на транспортні засоби. На виконання вимог ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» постановою КМ України від 07 вересня 1998 року затверджено Порядок № 1388, згідно із п. 1 якого встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів. Згідно із п. 8 вказаного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів. Згідно з абзацом другим вказаного пункту Порядку документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою з додатком 1; договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду; довідка органу соціального захисту або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання - передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком; митна декларація; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Таким чином слід дійти висновку про те, що серед документів, зазначених у п. 8 вказаного Порядку, які є підставою правомірного придбання транспортного засобу, відсутній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений у простій письмовій формі між двома фізичними особами. Згідно з абзацами 12, 13 пункту 8 зазначеної постанови КМ України № 1388 перед відчуженням, передачею транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Таким чином, невідповідність укладеного між сторонами у справі договору купівлі-продажу від 05 липня 2013 року вимогам п. 8 Порядку та не зняття транспортного засобу з реєстрації перед укладенням договору про його відчуження, виключають можливість визнання права власності на спірний транспортний засіб у судовому порядку. В той же час, сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями\~глави 17 ЦК України. За частиною третьою\~статті 244 ЦК України\~довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша\~статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, яка відповідно до\~ст.360-7 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] не набув право власності на спірний автомобіль, оскільки він не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований на даний час на праві власності за [PERSON], а видана [PERSON] на ім'я позивача довіреність на право розпорядження спірним транспортним засобом не є правовстановлюючим документом щодо наявності права власності, як і видана відповідачем розписка про продаж спірного автомобіля позивачу, відтак правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль відсутні. Відповідно до ч.1\~ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З урахуванням наведеного суд відзначає, що відсутні підстави і для задоволення позовних вимог про зняття арешту з автомобіля, які є похідними від первісних вимог щодо визнання права власності на автомобіль, оскільки попередньо суд дійшов висновку щодо того, що позивачу спірний автомобіль не належить. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн. та 580 грн. В свою чергу, розмір судового збору за частину вимог майнового характеру про визнання права власності на автомобіль має складати 551,20 грн., виходячи з наявних даних про ціну позову і так само розмір судового збору за частину вимог немайнового характеру про зняття арешту має складати 551,20 грн. Отже, переплата судового збору склала 28,80 грн. і має бути повернута позивачу. Решту судових витрат суд залишає по фактично понесеним позивачем. Підсудність справи визначена на підставі ч. 2 ст. 114 ЦПК України за місцезнаходженням спірного автомобіля, оскільки зі змісту позову вбачається, що останній перебуває у користуванні позивача по теперішній час. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed