Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 265\~641 грн. 60 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3\~000 грн. та стягнути 2\~657 грн. судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 13.07.2006 року та 31.10.2018 року був звільнений за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.11.2020 року в справі №462/6210/20 на користь позивача із відповідача стягнуто 54 678 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 30.06.2015 року та 71\~725, 57 грн. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього 126\~403,57 грн. та 3000 грн. витрат на професійну допомогу. Фактичний розрахунок відповідачем проведено 15.03.2021 року. Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив всіх розрахунків, то він має право, згідно норм чинного законодавства, на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 01 листопада 2018 року по 15 березня 2021 року. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити. У поданому до суду відзиві, представник відповідача позов не визнала, з огляду на необгрунтованість позовних вимог, зазначивши, що позивач пропустив трьох місячний строк звернення до суду, з часу, коли він дізнався про порушення своїх прав, а саме з 09.11.2020 року - дня винесення судом рішення у справі 462/6210/20 за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, а тому просить застосувати позовну давність до заявлених позивачем вимог. Окрім цього, вказала, що за спірний період заробітна плата позивача становила 244\~571,47 грн. Спір у справі № 462/6210/20 виник внаслідок того, що у формулу розрахунку заробітної плати було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законами України «Про державний бюджет України». Таким чином, згідно вищевказаного рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09.11.2020 року, [PERSON] було виплачено дану різницю по мінімальній заробітній платі, в розмірі 54\~678 грн., а відтак різниця недонарахованої заробітної плати, згідно зазначеного рішення суду, становить 22% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Також, просить при вирішенні даного спору застосувати принцип співмірності і справедливості, стверджує, що суд має можливість зменшити розмір суми, що підлягає до стягнення та вказує, що така справляється без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Разом з відзивом, представник відповідача подала клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін. /а.с.45-101/ Суд зазначає, що з огляду на те, що матеріали справи свідчать про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності, що не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін у судовому засіданні слід відмовити. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що перебіг трьохмісячного строку розпочинається з дня фактичного розрахунку роботодавця з працівником, в даному випадку з 16.03.2021 року, наступного дня, коли відповідач провів розрахунок з позивачем. Крім цього вказує, що доводи відповідача про застосування принципу співмірності є безпідставними, а тому просить позов задовольнити. /а.с.103-159/ Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. /а.с.39-40/ Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст.12, 81 ЦПК України убачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу затримки розрахунку при звільненні. Крім цього, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем та 31.10.2018 року був звільнений за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача. /а.с.10-15/ При звільненні позивача з роботи, з ним не були проведені всі розрахунки. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.11.2020 року в справі №462/6210/20 на користь позивача із відповідача стягнуто 54 678 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 30.06.2015 року та 71 725, 57 грн. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього 126 403,57 грн. та 3000 грн. витрат на професійну допомогу. /а.с.17-22/ Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Зі змісту статті 117 КЗпП України убачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Судом встановлено, що всупереч наведеним вимогам законодавства України відповідач у день звільнення позивача не здійснив з ним усіх розрахунків та такий був здійснений лише 15.03.2021 року. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Враховуючи встановлені судом обставини, в тому числі факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні та вказані вимоги законодавства, суд вважає, що [PERSON] , на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 01.11.2018 року по 15.03.2021 року. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р (надалі - Порядок). Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 265\~641,60 грн., позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. /а.с.6/ Вказаний розрахунок відповідач не оспорює та не спростовує, власний розрахунок не надає, а отже останній приймається судом до уваги як такий. Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить його зменшити. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві [PERSON] Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем з 2018 року по 2021 рік та звернення позивача про виплату недорахованої заробітної плати за вказаний період лише у 2021 році. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року сума основної невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 30.06.2015 року становила 54\~678 грн., тобто 22% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати 244\~571,47 грн., а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач складає 265\~641,60 грн., що перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Враховуючи наведене та беручи до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, суд вважає, що існують підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшує суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до стягнення у розмірі 54 678 грн., що становить 22% від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який позивач просить стягнути. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача слід стягнути 54 678 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду,є безпідставними і не можуть прийматись судом до уваги, виходячи з наступного. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 15.03.2021 року /а.с.27/, а з даним позовом позивач звернувся до суду 20 травня 2021 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Зі змісту статті 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 05.05.2021 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 05.05.2021 року, акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 12.05.2021 року, розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера №18 про сплату коштів від 12.05.2021 року позивач [PERSON] уклав зі адвокатом Прімєровою Н.Г. договір про надання правової допомоги та здійснив оплату у розмірі 3000,00 грн. / а.с.28,31-35/. Задовольняючи позовні вимоги частково,відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, понесених позивачем судових витрат, які включають судовий збір в розмірі 2657 грн. та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 584,54 (22% від 2657 грн.) грн. судового збору та 660 (22% від 3000 грн.) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial