Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з усіма уточненнями, просить: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та позбавити його права користування таким; зобов'язати Сторожницьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] 08 липня 1996 року в даному будинку був прописаний [PERSON], який є сином померлого брата позивача. На даний час позивач не підтримує спілкування з відповідачем, будь-яких домовленостей або договору стосовно проживання відповідача у своєму будинку вони не укладали. Всі витрати щодо сплати комунальних платежів несе позивач. В той же час, відповідач, будучи формально зареєстрованим у будинку, не проживає у ньому з 2004 року. У письмових запереченнях проти позову відповідач сам підтверджує той факт, що він не проживав та не проживає у вказаному будинку. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з наведених в позові підстав, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову. З письмових заперечень проти позову випливає, що відповідач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] з 1996 року. Проживав там час від часу, оскільки постійно у будинку проживала його бабуся [PERSON] (померла [INFO]) та його батько [PERSON] (помер [INFO], який повністю сплачував комунальні послуги. Після їх смерті, позивач, який є його дядьком, пред'явив фотокопію Договору дарування житлового будинку від 25.06.2004 року. Про вказаний договір нікому з родини не було відомо. Відповідач має намір переїхати жити у будинок зі своєю сім'єю, оскільки вселився у будинок як член сім'ї власника - [PERSON]. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без їхньої участі. 09.10.2017 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області відкрито провадження по справі. 03.04.2018 року відповідно до Розпорядження в.о. керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області № 55, призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи у зв'язку з неможливістю виконання суддею Лемак О.В. повноважень судді, що зумовлено довготривалим лікуванням. Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2018 року, головуючим суддею визначено [PERSON] 09.10.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків. 15.02.2019 року за клопотанням позивача, ухвалою суду було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Сторожницьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. З договору дарування від 25.06.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON], Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4404465 від 10.08.2004 р. судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Як випливає з Домової книги, Відомостей відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області, у будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] ([INFO], паспорт громадянина України серія [NUMBER], виданий 08.07.1996 року) З Акту обстеження місця проживання за вих. №690 від 05.12.2018 року громадянина [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], випливає, що комісія Сторожницької сільської ради провела 05.12.2018 року обстеження по факту проживання громадянина [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], у результаті якого встановлено, що останній за даною адресою не проживає. Зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] вказаний громадянин за даною адресою не проживає з 2004 року. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що проживає по сусідству у будинку [ADDRESS]. Відповідача [PERSON] знає, його батько та баба жили у будинку [ADDRESS]. До будинку приходив, однак у такому не проживав. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству у будинку [ADDRESS] Відповідач вже більше 10 років не проживає у [ADDRESS]. Після одруження зовсім не проживав. Ні разу не бачила, щоб він чи його дружина щось допомагали там по господарству. Обґрунтовуючи заперечення на позов, відповідач не оспорював факт своєї відсутності у спірному будинку, поважність причин такої відсутності не мотивував. Доказів на спростування вищенаведених фактів не представив. Тому підстав, за якими б за відповідачем зберігалось право користування жилим приміщенням, в судовому засіданні не встановлено. Щодо наданих позивачем копій заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення, Талону-повідомлення, то такі не доводять та не спростовують обставин, що відносяться до предмету доказування по даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Така позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд встановив, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 2004 року, поважних причин відсутності за місцем реєстрації судом в ході розгляду справи не встановлено, а тому відповідач втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Відповідач не є власником будинку, тому його права не є похідними від права власності. З огляду на наведене, позовна вимога щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зняття з реєстраційного обліку, то суд вважає таку необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов'язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Outcome: partial