Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що він працював у відповідача з 2004 року, з 08.01.2009 року на посаді начальника автотранспортної дільниці. Відповідно до наказу № 101 від 22.04.2014 року головою правління було вирішено автотранспортну дільницю як окремий структурний підрозділ ліквідувати, а працівників дільниці перевести у підпорядкування начальника матеріально - технічного забезпечення та зовнішньої кооперації Токарь Л.А. з 23.06.2014 року, в зв'язку з чим на підставі наказу № 63 від 01.07.2014 року його було звільнено з посади начальника автотранспортної дільниці в зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним оскільки вважає, що скорочення чисельності та штату працівників було необґрунтованим, мотивованих підстав для цього у підприємства не було; вважає, що підприємство не запропонувало йому іншу роботу згідно його спеціальності та кваліфікації; також зазначає, що відповідачем не було направлено до Державної служби зайнятості звіт про заплановане вивільнення працівників. Вказуючи на дані обставини, зазначає, що незаконним звільненням на його думку йому було завдано моральної шкоди, яку оцінює в 10000,00 гривень. Посилаючись на дані обставини, на положення законодавства України, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 15.04.2014 року № 98 про скорочення посади начальника другої групи автотранспортної дільниці; визнати незаконним та скасувати наказ № 63 від 01.07.2014 року про звільнення його з займаної посади, поновити його на посаді начальника другої групи автотранспортної дільниці; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, не отриману надбавку та витрати на відрядження. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON]позовні вимоги підтримали та пояснили про обставини викладені вище. На питання суду позивач пояснив, що вважає прийняття відповідачем рішення щодо вивільнення працівників необґрунтованим та таким, що не має економічних підстав. Зазначив, що відмовлявся від підписання наказів, актів та іншого з цих підстав, зазначив, що на його думку його звільнили незаконно, не запропонували йому інших посад, які б відповідали його професійному рівню, посади, які йому пропонувались не відповідали його кваліфікації, а тому він на них не погодився. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та зазначили, що рішення про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Харківській електротехнічний завод «Трансзв'язок» прийнято з урахуванням економічної ситуації, що склалася та з додержанням передбачених законодавством процедур, в тому числі і щодо повідомлення органів Державної служби зайнятості щодо запланованого вивільнення працівників. В зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, підприємством було прийнято рішення про скорочення посади начальника другої автотранспортної дільниці, яку займав позивач та останньому було запропоновано перейти на інші посади, але позивач відмовився, інших вакантних посад на підприємстві не було. Вказуючи на ці обставини сторона відповідача просила відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до копії наказу № 101 від 22.04.2014 року відповідачем було прийнято рішення про ліквідацію автотранспортної дільниці як окремого структурного підрозділу, працівників дільниці віднесено у підпорядкування начальника матеріально - технічного забезпечення та зовнішньої кооперації. Згідно копії наказу № 63-о.с. від 01.07.2014 року [PERSON] звільнено з посади начальника другої групи автотранспортної дільниці в зв'язку зі скороченням чисельності і штату робітників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається з копії листа голови правління ПАТ «Харківській електротехнічний завод «Трансзв'язок» на ім'я голови профкома, останнім адміністрація підприємства повідомляє профспілкову організацію про майбутнє зменшення чисельності працівників, структурні зміни в організації роботи. Згідно копії звітності про надання інформації Харківському міському центру зайнятості від 23.04.2014 року відповідач повідомляє центр зайнятості про майбутнє вивільнення. Відповідно до копії протоколу № 1 від 31.03.2014 року засідання заводської комісії по визначенню працівників, що підлягають звільненню в зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників, комісією прийнято рішення, що в зв'язку з ліквідацією автотранспортної дільниці як самостійного структурного підрозділу виключається зі штатного розкладу посада начальника другої групи, начальник другої групи (позивач) підлягає скороченню. Згідно копії наказу від 22.04.2014 року № 102 прийнято рішення щодо майбутнього звільнення позивача на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України та вирішено запропонувати вакантні посади, які є на підприємстві. Відповідно до актів та довідок наданих відповідачем, останній пропонував позивачу переведення на посади різника металу та терміста, але позивач відмовився від ознайомлення з переліком вакантних посад, що підтверджується копією акта від 19.05.2014 року. В судовому засідання позивач з цього приводу пояснив, що пропоновані посади не відповідають його кваліфікації, а тому він не бажав переводитись на запропоновані посади. Як вбачається з копії акту від 23.04.2014 року позивача було ознайомлено з наказом від 22.04.2014 року про майбутнє скорочення, але останній відмовився під підпису про те, що його ознайомлено з зазначеним наказом. Згідно копії довідки від 20.05.2014 року [PERSON] не є членом профспілкової організації. Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з цих підстав, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до положень статті 43-1 КЗпПУКраїни, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи рішення про скорочення штату та чисельності працівників діяв в рамках наданих йому повноважень з дотриманням порядку встановленому Кодексом Законів про Працю України, обставини на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, положення щодо переважного права на залишення на роботі не може бути застосовано до позивача, оскільки останнього було звільнено в зв'язку зі скороченням саме його посади (начальник другої групи автотранспортної дільниці), яку він займав, відомостей про те, що у штатному розкладі відповідача є аналогічні посади у суду не має, свою згоду на переведення на інші посади позивач не надав, що і підтвердив в судовому засіданні. Щодо позовних вимог позивача про стягнення не отриманої за три місяці доплати та витрат на відрядження, то докази про існування останніх позивачем до суду не надано, як встановлено в судовому засіданні оспорювану надбавку позивач отримував в зв'язку з перебуванням на посада механіка, яку, як пояснив позивач в судовому засіданні, займав за сумісництвом і з якої його було звільнено за його заявою в зв'язку з переведенням на дану посаду [PERSON], питання про поновлення на посаді механіка позивачем не ставилось і судом не вирішувалось, відповідно до довідки № 700 від 02.09.2014 року позивач у відрядженні не перебував. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed