Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить постановити рішення про визнання за ним, [PERSON], права власності на гараж, розташований в дворі будинку [ADDRESS] розмірами 6 х 4,05, загальною площею 18,7 кв.м. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради № 58 від 18 лютого 1982 року мамі батька його дружини [PERSON] дозволено будівництво гаража розміром 4 х 6 м. в дворі будинку [ADDRESS]. На підставі даного рішення позивач у 1982 р. з дозволу [PERSON] побудував цегляний гараж розмірами 6 х 4,05 м., загальною площею 18,7 кв.м. З того часу постійно користується даним гаражем. [PERSON] померла [INFO] р., право власності на збудований гараж позивачем оформлено не було, в належній їй квартирі залишилась проживати її дочка [PERSON], яка теж не оформляла право власності на спірний гараж і ніколи не претендувала на нього. В даний час позивач вирішив зареєструвати побудований гараж, оформив на нього технічну документацію, отримав технічний паспорт, а для цього необхідно визнати його власником даного гаражу. 31 січня 2014 року позивач, шляхом подання письмової заяви змінив підставу позову, просить визнати право власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги необхідністю юридичного оформлення фактично належного йому нерухомого майна. Ухвалою суду залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Гірна,1» Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на доручення від 30 січня 2014 року у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві, просять позовні вимоги задовольнити. Додатково представник позивача пояснив, що позивач є фактичним добросовісним набувачем даного нерухомого майна, яким відкрито і безперервно користується та володіє спірним гаражем за згоди забудовника [PERSON] з 1982 року, сплачує всі податки та комунальні послуги, тому на підставі положень статті 344 ЦК України просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно: нараж, розташований у дворі будинку [ADDRESS] розмірами 6х 4,05 м загальною площею 18,7 кв.м Представник відповідача Бориславської міської ради Мельничок В.М., який діє на підставі довіреності № 3-21/881 у судовому засіданні зіслався на зеперечення наявне у матеріалах справи, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, оскільки спірний гараж побудований на земельній ділянці поряд з якою розташований чотирьохквартирний житловий будинок, земельна ділянка належить до земель запасу міста, оскільки даний будинок знято з балансу ДКП «ЖЕК № З». Земельна ділянка на якій побудований гараж відноситься до категорії земель громадської та житлової забудови. На даний час мешканцями чотирьохквартирного житлового будинку створено об'єднання співвласників багатоквартирних будинків на [ADDRESS], а також вирішується питання оформлення права власності на прибудинкову територію під будинком, проте на земельну ділянку площею 1000 кв. м., що межує із прибудинковою територією та на якій розташований спірний гараж, громадянкою [PERSON] та відповідачкою по даній справі, подано до міської ради заяву від 21 серпня 2013 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку під садівництво. Дане питання на даний час не вирішено, оскільки позивачем подано позов до суду про визнання за ним права власності на гараж, що входить в межі земельної ділянки на яку претендує відповідачка [PERSON] Крім цього, позивач не звертався до міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для будівництва гаражу по [ADDRESS], а також варто зазначити, що дозвіл на будівництво гаражу було надано іншій особі, яка не оформила свого часу право власності на даний гараж. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гірна,1» Фанта Т.А., яка діє на підставі протоколу установчих зборів від 13 серпня 2013 року, в судовому засіданні пояснила, що заявлені позовні вимоги вважає безпідставними, просить у позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідапча та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 18.02.82 № 58 [PERSON], що проживає [ADDRESS] надано дозвіл на побудову гаражу розміром 4х6 м в дворі будинку [ADDRESS] біля існуючих гаражів (а.с.11). Згідно технічного паспорту площа спірного гаражу становить 18,7 кв.м., розмірами 6х4,05 м. На зворотній стороні технічного паспорта встановлена відмітка Дрогобицького МБТІ, яка свідчить про самовільно побудоване приміщення (а.с.4-7). Згідно з копіями свідоцтв про смерть, [PERSON] померла [INFO] року та [PERSON] - [INFO] року. Відповідно до пояснень сторін та дослідженням матеріалів цивільної справи встановлено, що на гараж, який є предметом позовних вимог, відсутні будь-які правовстановлюючі документи, чого сторони в судовому засіданні не заперечили. Позивач зазначаючи, що володіє та користується спірним гаражем з 1982 року, а тому має право на визнання права власності на нього за набувальною давністю, і одночасно зазначає про те, що дозвіл на будівництво гаража був виданий на [PERSON] і з дозволу останньої, позивач та її син [PERSON] збудували цегельний гараж розмірами 6х4,05, загальною площею 18,7 кв.м , а оскільки вони проживали однією сімєю, та вважає себе спадкоємцем даного майна, після смерті [PERSON] та [PERSON], в порядку спадкування за законом, що є суперечливим та взаємовиключним в контексті закону, на який позивач покликається, як на основу своїх позовних вимог. З наведеного слідує, що користуючись з 1982 року спірним гаражем, позивач знав, що він належить матері батька його дружини - [PERSON]. Таким чином, володілець знав, що він володіє чужим майном, тобто відсутня перша ознака володіння, яка є необхідною для набуття права власності за набувальною давністю. Отже підстав для застосування ч.1 ст. 344 ЦК України в даному випадку немає. За правилами статей 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні позивач [PERSON] визнав відсутність у нього документів на гараж та затвердженої проектно-технічної документації та будь-яких належних дозвільних документів на зведення зазначеного об'єктів будівництва. Позивач не звертався до компетентного, уповноваженого органу виконавчої влади щодо оформлення правовстановлюючих документів про прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію. Згідно положень частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Зазначені спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України. Відповідно до частини 1 статті 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Оскільки спірні правовідносини продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України, у зв'язку з чим відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень суд вважає необхідним також застосувати до цих прав і обов'язків норми Цивільного кодексу України 2004 року. Приписами части 1, 2 і 3 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому законом порядку особі під вже збудоване нерухоме майно. З огляду на наведене судом встановлено, що предметом правового спору є об'єкт самочинного будівництва, який розташований на території земельної ділянки, не виділеної позивачу в установленому законом порядку. За загальними правилами цивільне законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім випадку, передбаченому в частині третій наведеної статті. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), у відповідності до положень частин 2 і 3 статті 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 статті 375 ЦК України встановлено, що право власника на забудову здійснюється за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі ( статті 11 ЦПК). Визначення підстав і предмета позову відповідно до норм чинного цивільного процесуального законодавства належить виключно позивачу, і суд сам їх змінити на власний розсуд не може. За правилами статті 344 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) відповідно до положень частини першої статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Системний аналіз наведених нормативно-правових актів, свідчить про те, що суд позбавлений можливості вирішити питання про набуття позивачем права власності на об'єкти самочинного будівництва лише за фактичним завершенням його спорудження, оскільки визнання у судовому порядку права власності на самочинно збудоване нерухоме майно без прийняття його в експлуатацію чинним цивільним законодавством не передбачено. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання за ним права власності на гараж у порядку набувальної давності, тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати, як визначено правилами статті 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed