Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 27 липня 2009 року зареєстрував шлюб із [PERSON] . Від шлюбу мають двох малолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Останній час стосунки в сім`ї різко погіршилися. Сторони не знаходять спільної мови майже по всіх сімейних питаннях. Постійні сварки призвели до припинення подружніх відносин. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу неможливе, тому просить суд розірвати шлюб. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив заяву, у якій просив розгляд справи провести без його участі, позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність,позовні вимоги визнає, не заперечувала проти розірвання шлюбу та просила суд не надавати сторонам строку для примирення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2009 року, що підтверджено свідоцтвом шлюб (а.с.4). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5,6). Сторони сімейних стосунків не підтримують, миритися не бажають, клопотань про вжиття заходів щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення не заявляли. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося у зв`язку із різними поглядами на шлюб та сім`ю та в результаті втратою взаємних почуттів, що призвело до припинення шлюбних відносин. За наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач не просила відновлювати їй дошлюбне прізвища - « [PERSON] », тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved