Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 12 грудня 2006 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 47935,00 грн. з виплатою процентної ставки 16 % річних строком до 20 грудня 2011 року. Відповідач зобов'язався своєчасно виконувати умови кредитного договору. З метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору між позивачем та [PERSON] 12 грудня 2006 року був укладений договір поруки, згідно якого остання зобов'язалася відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником умов вищезазначеного кредитного договору. Також 12 грудня 2006 року з метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником умов вищезазначеного кредитного договору. Позивач свої зобов'язання з надання відповідачу кредиту виконав, а останній свої зобов'язання щодо своєчасної сплати кредиту не виконав, у зв'язку з чим станом на 20 грудня 2012 року існує заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 316618,95 грн., яка складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 30874,62 грн., пені в розмірі 218699,86 грн., відсотків в розмірі 24899,36 грн., штрафу в розмірі 4793,50 грн., комісії в розмірі 7854,92 грн., інфляційних витрат в розмірі 29496,69 грн. Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі в розмірі 3166,19 грн. В подальшому позивач збільшив розмір позовних вимог і зазначив, що вже станом на 22 липня 2014 року існує заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 318534,93 грн., яка складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 30874,62 грн., пені в розмірі 239623,39 грн., відсотків в розмірі 32967,93 грн., штрафу в розмірі 4793,50 грн., комісії в розмірі 7854,92 грн., інфляційних витрат в розмірі 29496,69 грн. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що між ним та позивачем дійсно 12 грудня 2006 року був укладений кредитний договір і ним були отримані грошові кошти в розмірі 47935,00 грн. на придбання автомобіля «DAEWOO LANOS, TF69Y». У зв'язку з скрутним матеріальним становищем він не зміг сплачувати щомісячно суму кредиту та у січні 2008 року повернув позивачу вказаний автомобіль в рахунок погашення кредиту. Позивач реалізував цей автомобіль і після цього жодних претензій ні йому ні поручителям протягом п'яти років не надходило. Відповідач вважав кредит погашеним за рахунок суми, отриманої від реалізації автомобіля. Крім того, у свідоцтві про реєстрацію автомобіля було вказано, що автомобіль в кредиті та відчуження заборонено, тоді як вже в особливих відмітках картки на зняття автомобіля з обліку зазначено, що кредит погашено. Отже, вважає, що позивачем була знята заборона на реалізацію автомобіля у зв'язку з погашенням кредиту. Також посилається на пропущення позивачем позовної давності, оскільки з дня припинення виконання ним умов кредитного договору, тобто з 17 січня 2008 року, до часу звернення позивача до суду минуло більше трьох років. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивача у судове засідання не зєявився по невідомим суду обставинам, однак в матеріалах справи є його письмова заява про розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.47, 87, 100). У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, підтримав письмові заперечення проти позову і просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, підтримав письмові заперечення проти позову і просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зєявилися по невідомим суду обставинам. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія кредитного договору №8/2006/980-К/1493А від 12 грудня 2006 року; копія договору поруки №1493А/1 від 12 грудня 2006 року; копія договору поруки №1493/А/2 від 12 грудня 2006 року; копія анкети-заяви на отримання кредиту від 14 лстопада 2006 року; копія заяви на видачу готівки №180 від 12 грудня 2006 року; розрахунок заборгованості за кредитним договором; копії претензій від 28 грудня 2014 року; повідомлення позивача на адресу РЕВ 6-го МРВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області №132 від 17 січня 2008 року про зняття заборони на відчуження транспортного засобу; повідомлення Новомосковського ЦНП підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 20 лютого 2014 року про зняття транспортного засобу з обліку; копії карток на транспортний засіб; копії паспортів відповідачів; правовстановлюючі документи позивача; меморіальний ордер про сплату судового збору від 26 грудня 2012 року. Таким чином, суд, заслухавши пояснення відповідача, його представника та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. З укладеного між сторонами кредитного договору від 12 грудня 2006 року вбачається, що позивач надає відповідачу [PERSON] кредит на придбання автомобіля «DAEWOO LANOS TF69Y», про що зазначено в п.2.1 кредитного договору, а останній зобов'язався щомісячно сплачувати кредит та проценти. Згідно п.2.1 кредитного договору забезпеченням виконання відповідачем зобов'язань за даним договором виступає зазначений автомобіль. Кредит наданий на строк до 20 грудня 2011 року. З метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору між позивачем та [PERSON] 12 грудня 2006 року був укладений договір поруки, згідно якого остання зобов'язалася відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником умов вищезазначеного кредитного договору, що доводиться копією договору поруки №1493А/1. Згідно копії договору поруки №1493А/2 від 12 грудня 2006 року з метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником умов вищезазначеного кредитного договору. Виконання умов кредитного договору зі сторони відповідача було припинено у січні 2008 року у зв'язку з тяжким матеріальним становищем. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Це означає, що оскільки відповідач взяв на себе зобов'язання щодо належного виконання умов кредитного договору, він не звільняється від відповідальності за неможливість такого виконання. Однак копією повідомлення Новомосковського ЦНП від 21 березня 2014 року підтверджується факт того, що заставлений в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору автомобіль «DAEWOO LANOS TF69Y» 17 січня 2008 року був знятий з обліку по дорученню Банку і в особливих відмітках автомобіля вказано «кредит погашено». 26 червня 2008 року на підставі біржової угоди №280934 від 17 січня 2008 року даний автомобіль був зареєстрований в Дніпропетровському ЦНП ДАІ за [PERSON], який отримав свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та номерні знаки [NUMBER] на автомобіль. Отже, вказаний автомобіль був реалізований позивачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у січеі 2008 року. У відповідності до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Із зазначеного випливає, що заставлене майно виступає гарантією належного виконання боржником своїх обов'язків за договором і у разі їх порушення кредитор має право вимагати як стягнення заборгованості з боржника, так і одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У даному випадку відповідач добровільно передав позивачу автомобіль та право на розпорядження ним з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а позивач скористався своїм правом на реалізацію автомобіля та покриття за рахунок вирученої суми грошових коштів заборгованості за кредитним договором. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав ще у січні 2008 року і вважав, що умови договору виконані у повному обсязі, а позивач використав отриману від реалізації автомобіля грошову суму на погашення кредиту та не повідомив відповідача про припинення дії кредитного договору чи наявний залишок заборгованості за кредитним договором на той період часу, тому підстав для задоволення позовних вимог не існує. Також при вирішенні даної справи, суд виходить з того, що між сторонами був укладений кредитний договір і відповідач отримав саме споживчий кредит на отримання транспортного засобу і це повністю узгоджується з вимогами п.п.22, 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказано, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. У відповідності до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Із зазначеного випливає, що крім загальних положень цивільного законодавства України у даній справі необхідно також керуватися вимогами Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.п.6 п.11 ст.11 Закону України кредитодавцю забороняється вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою. Як зазначено у п.п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою зокрема є у тому числі будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, наголошено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародних рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Отже, враховуючи, що споживач найчастіше перебуває у більш незахищеному становище по відношенні до кредитора, останній повинен по відношенню до споживача поводитися чесно та не порушувати його прав. Під обманом законодавець має на увазі як активну поведінку особи, яка проявляється в запереченні певних обставин, так і пасивну поведінку, яка полягає в тому, що особа замовчує існування певних обставин. У даній справі відповідач посилається на те, що він вважає умови кредитного договору виконаними у повному обсязі після передання позивачу транспортного засобу. Представник позивача в судове засідання не з'явився та не надав суду жодного доказу для спростування заперечень відповідача проти позову, чим порушив вимоги ч.1 ст.60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести наявність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення проти позову. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач надав суду лише копії укладених між сторонами договорів, розрахунок заборгованості за кредитним договором та претензії на ім'я відповідачів про наявність заборгованості за кредитним договором. Жодного іншого доказу суду надано не було, а при наявності заперечень проти позову, суд вважає, що цих доказів недостатньо для того, щоб чітко довести наявність заборгованості за кредитом, яка виникла саме внаслідок неправомірної поведінки відповідачів. Так, суду не надано доказів за якою саме ціною був реалізований автомобіль і яка сума залишку заборгованості існувала у січні 2008 року після надходження коштів від його реалізації, у зв'язку з чим з січня 2008 року і до кінця грудня 2012 року відповідачі не були повідомлені про наявність залишку заборгованості за кредитним договором після реалізації заставного транспортного засобу, оскільки не повідомлення останніх про наявність такої заборгованості призвело до її зростання до такого обсягу, яка значно перевищує отриману суму кредиту при укладення кредитного договору. Таку поведінку позивача по відношенню до відповідача суд не може визнати чесною, у зв'язку з чим стягнення такої заборгованості з відповідача буде порушувати як вказані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», так і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, як зауважив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи наведені вимоги, суд бере також до уваги той факт, що сума отриманого відповідачем кредиту становила 47935,00 грн., відповідачем було сплачено позивачу грошову суму кредиту 17060,38 грн., також позивач отримав певну грошову суму від реалізації переданого відповідачем транспортного засобу. У зв'язку з вищезазначеним,

Outcome: dismissed