Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що відповідачі були визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.276 КК України. Потерпілими від їх злочинних дій був [PERSON] Відповідачі на момент вчинення злочину перебували у трудових відносинах із Державним підприємством «Придніпровська залізниця». На виконання рішення суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, Державним підприємством «Придніпровська залізниця» було перераховано на користь [PERSON] суму у розмірі 310168,17 гривень. З урахуванням права на зворотну вимогу (регрес) позивач просить стягнути сплачену ним суму з відповідачів в солідарному порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, і на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] позов визнала частково без зазначення конкретної частки, пояснивши при цьому, що сума, сплачена потерпілому та заявлена до неї, є значною і у разі задоволення позову у повному обсязі вона не зможе її сплатити у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем. Відповідач [PERSON] та його представник позов визнали частково у сумі стягнутої з позивача матеріальної шкоди у розмірі 10168,17 гривень, при цьому послалися, що у правовідносинах, які склалися між сторонами, при відшкодуванні шкоди у порядку регресу слід керуватися положеннями не ч.1 ст.1191 ЦК України, а ч.2 ст.1191 ЦК України, з якої слідує, що відшкодовуватися повинні лише кошти, витрачені на лікування потерпілої від злочину особи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. На підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 24 січня 2013 року [PERSON] була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.276 КК України (а.с.7-8). Відповідно до постанови Запорізького районного суду Запорізької області від 24 січня 2013 року [PERSON] вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.276 КК України, визнав повністю, та був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення даного злочину на підставі Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року (а.с.9-10). Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 24 січня 2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, було вирішено стягнути з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 10168,17 гривень та моральну шкоду у розмірі 300000,00 гривень (а.с.11-17). Згідно платіжного доручення №10260 від 15 січня 2014 року Державним підприємством «Придніпровська залізниця» було перераховано на користь [PERSON] суму у розмірі 310168,17 гривень (а.с.20). На підставі наказу №222 від 17.11.1997 року [PERSON] була прийнята на роботу до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с.21), згідно наказу №725/ОС від 08.11.2012 року - звільнена за власним бажанням (а.с.22). На підставі наказу №10/ОС 222 від 01.01.2008 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с.23), де і працює по теперішній час, що було визнано сторонами у судовому засіданні. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України та ч.1 ст. 1167 ЦК України майнова на моральна шкода, яка була завдана неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. На підставі ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Згідно з вимогами ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма міститься в главі 82 ЦК України й регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Пунктом третім ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідачами було вчинено злочин, в результаті якого [PERSON] було завдано матеріальну та моральну шкоду. Злочин було вчинено у період перебування [PERSON] та [PERSON] у трудових відносинах із Державним підприємством «Придніпровська залізниця» та в результаті нехтування останніми покладеними на них трудовими обов'язками. Державне підприємство «Придніпровська залізниця» відшкодувало потерпілому [PERSON] шкоду, завдану їхніми працівниками - відповідачами по справі під час виконання ним своїх трудових обов'язків, у повному обсязі у розмірі, визначеному рішенням суду. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Посилання відповідача [PERSON] та його представника щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах ч.2 ст.1191 ЦК України є безпідставними, адже цією частиною регламентується відшкодування витрат на лікування потерпілої особи, якщо воно здійснювалося за рахунок держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади або юридичної особи (наприклад, страхової компанії). В наявних ж правовідносинах йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, у тому числі і витрат на лікування, витрачених самим потерпілим. Тому право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в спірних правовідносинах вирішується в порядку ч.1 ст.1191 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved