Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 112 виданий відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 03.03.2010 року; визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з ним за адресою: [ADDRESS] та залишити [PERSON] місце реєстрації за адресою, де вона зареєстрована на теперішній час: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] аліменти на його користь на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду. Зазначає, що у зв`язку з аморальним способом життя відповідача [PERSON] він вирішив забрати доньку на постійне проживання до себе, на що відповідач не заперечувала, а тому з 2015 року донька [PERSON] мешкає з ним та його дружиною [PERSON] та знаходиться на їх утриманні. З того часу відповідач [PERSON] не виявляла зацікавленості життям дитини, продовжуючи безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням дитини, її утриманням, не піклується про стан її здоров`я, зловживає алкогольними напоями. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надавала, у зв`язку з чим зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 2009 року по 2015 рік перебував з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають доньку - [PERSON] , [INFO] . У 2015 році відповідач забрав доньку на постійне проживання до себе і з того часу [PERSON] мешкає з позивачем та його дружиною [PERSON] . Позивач виховує доньку та повністю її утримує. З того часу відповідач [PERSON] не виявляла зацікавленості до життя та здоров`я дитини, продовжуючи безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, не займалась вихованням дитини, її утриманням, не піклується про стан її здоров`я, зловживає алкогольними напоями. Відповідно до довідки комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області від 12.08.2019 року малолітня [PERSON] зареєстрована разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . На даний час родина фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , ж.п. 2. Згідно з характеристикою Лозівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 12 Лозівської міської ради Харківської області, [PERSON] навчається у 4-Б класі. Дівчинка проживає у новій родині батька. Батько та його дружина приділяють належну увагу навчанню та вихованню дитини, відвідують батьківські збори, постійно спілкуються з класним керівником, цікавляться успіхами у навчанні. Дитина забезпечена необхідним шкільним приладдям, вихована, охайна. Мати дитини - [PERSON] жодного разу в навчальний заклад не з`являлася, успіхами дитини не цікавилася. Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування від 29.01.2020 року №02-13-8/114 вбачається, що виконавчий комітет вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно її доньки [PERSON] . У висновку зазначено, що під час бесіди з дитиною [PERSON] встановлено, що дитині подобається жити в родині батька, в неї гарні стосунки з його дружиною Катею та її дітьми. Матері, зі слів дитини, вона давно вже не бачила, жодного разу вона їй не телефонувала і не приходила. З метою запобігання соціального сирітства спеціалістами служби неодноразово з матір`ю [PERSON] проводили профілактичну роботу щодо належного виконання нею своїх батьківських обов`язків, офіційно попереджали щодо відповідальності по дотриманню прав дітей згідно до законодавством України. Мати була ознайомлена з наслідками неналежного виконання батьківських обов`язків. Незважаючи на це, вона свої батьківські обов`язки так і не виконує. Не дивлячись на постійну копітку профілактичну роботу, що проводилась з матір`ю, позитивних зрушень у виконанні нею батьківських обов`язків не спостерігалося. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчування, медичний догляд, з дитиною не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Суду не надано жодного доказу, який би спростовував заявлені вимоги, а оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, диспозитивності та рівності сторін, виходячи з інтересів дітей, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав, визначивши місце проживання [PERSON] за місцем проживання батька та заливши їй місце реєстрації за адресою, де вона зареєстрована на даний час. Згідно частин 2, 3 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ст.ст. 182-183 СК України розмір аліментів, які стягуються на утримання дитини, встановлюється судом з урахуванням: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, виходячи з обов`язку батьків утримувати дітей, конституційного права особи на прожитковий мінімум, суд вважає, що є підстави для призначення аліментів в заявленому розмірі з дати пред`явлення позову згідно вимог ч. 1 ст. 191 СК України. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., а також на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved