Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля [PERSON], 2011 року випуску, № кузову [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Пізніше позовні вимоги були неодноразово уточнені позивачем, та у кінцевій редакції позову просив суд наступне: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8041/2016/202687 від 22 листопада 2016 року, укладений в Територіальному сервісному центрі № 8041 МВС України в м. Києві, між [PERSON], ІПН [NUMBER] та [PERSON] з застосуванням частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України; визнати спільною сумісною власністю [PERSON], ІПН [NUMBER] та [PERSON], ІПН [NUMBER], легковий автомобіль CHEVROLET LACETTI, рік випуску-2011, номер кузову [NUMBER]; відступити від рівності часток подружжя та визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності на 2\\3 частки легкового автомобілю марки CHEVROLET LACETTI, рік випуску -2011, номер кузову [NUMBER] та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості 2/3 автомобілю марки CHEVROLET LACETTI, рік випуску-2011, номер кузову [NUMBER] у розмірі - 75240,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу, в якому [PERSON] знаходився з [PERSON], за договором кредиту від 08 травня 2012 року був придбаний легковий автомобіль CHEVROLET LACETTI, рік випуску - 2011, номер кузову [NUMBER], вартістю -112860.00 грн. Остаточно сплата кредиту була здійснена за спільні сімейні кошти 16 червня 2015 року. У вересні 2016 року, [PERSON], порушуючи право позивача на володіння, користування і розпорядження майном, передбачене статтею 63 СК України, без згоди позивача відчужила вказаний транспортний засіб за договором купівлі-продажу № 8041/2016/202687 від 22 листопада 2016 року [PERSON]. Враховуючи, що відчуження зазначеного майна, яке є спільної сумісною власністю, відбулось без письмової згоди на те [PERSON] не в інтересах сім`ї, то вартість вказаного автомобіля слід врахувати при поділі майна подружжя. За таких обставин, позивач вважає, що спірний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль, а також те, що грошові кошти від продажу автомобіля відповідач витратила на шкоду інтересам сім'ї, ухиляється від утримання дітей, які залишились проживати разом із позивачем, [PERSON] просить суд, відступивши від рівності часток подружжя, визнати за позивачем право власності на 2/3 частини автомобіля Шевролет Авео, 2011 року випуску, № кузову [NUMBER], та стягнути з відповідача компенсацію у розмірі 75240,00 грн. Ухвалою від 20 липня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до слухання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року накладено арешт на автомобіль Chevrolet Lacetti, рік випуску - 2011, номер кузову [NUMBER], із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії. Ухвалами від 02 жовтня 2018 року витребувано наступні документи: з Регіонального сервісного центру в м. Києві належним чином завірену копію договору купівлі-продажу № 8041/2016/202687 від 22 листопада 2016 року, укладеного в Територіальному сервісному центрі № 8041 МВС України в м. Києві, між [PERSON] та [PERSON]; з Шевченківського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи №2610/26012/2012, які перебувають в архіві Шевченківського районного суду м. Києва; у [PERSON] оригінали платіжних доручень про сплату платежів по Кредитному договору №700010282 та договір купівлі-продажу автомобіля від 29 квітня 2012 року №214212-Y02210. 13 лютого 2019 року представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду відзив на позовну заяву, згідно якого проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту права, адже останній одночасно вимагає визнання за ним права власності на автомобіль та стягнення з відповідача компенсацію вартості автомобіля. Крім того, та обставина, що позивач не звертався з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, свідчить про те, що позовні вимоги про визнання права власності на автомобіль, суперечить нормам ч. 1 ст. 388 ЦК України. Враховуючи, що позивачем кредитний договір на придбання автомобіля було укладено одноосібно, без поручительства відповідача, при цьому, фактично шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені в лютому 2011 року, а відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження сплати кредиту, представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. 13 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні подану позовну заяву підтримали та просили суд задовольнити її у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] (у відповідності до Свідоцтва про шлюбі серія І-БК№ 438047 прізвище змінено на «Мазур») 17 листопада 1995 року укладено шлюб, що зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва. 29 квітня 2012 року між ТОВ «Автоцентр на Кільцевій» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту №214212-Y02210, за умовами якого [PERSON] придбала легковий автомобіль CHEVROLET LACETTI, рік випуску-2011, номер кузову [NUMBER]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року. 07 грудня 2013 року між сторонами знову було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія І-ОК №156241, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київські області. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] 22 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] відчужила на користь [PERSON] автомобіль CHEVROLET LACETTI, рік випуску-2011, номер кузову [NUMBER]. Позивач вважає, що оскільки вказаний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, відтак він є спільною сумісною власністю подружжя, однак, відчужений відповідачем без згоди на те чоловіка, то спірний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закріплена у ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, а саме майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За умовами ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.1 ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вказано у ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачається із матеріалів справи, автомобіль CHEVROLET LACETTI, рік випуску-2011, номер кузову [NUMBER] придбаний [PERSON] під час перебування її у офіційному шлюбі із [PERSON] Разом з тим, як вбачається із Кредитного договору №700010282 від 08 травня 2012 року, АТ «Альфа-Банк» надав кредитні кошти [PERSON] У відповідності до Довідки №52697 від 16 червня 2015 року, що видана АТ «Альфа-Банк», позичальник [PERSON] заборгованості по кредитному договору №700010282 від 08 травня 2012 року не має, кредитний договір закрито. При цьому, як свідчать довідка № 54 від 27 серпня 2018 року, довідка №30/1 від 30 серпня 2018 року, копія трудової книжки [PERSON], остання працювала та отримувала стабільний дохід. Разом з тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинено у лютому 2011 році. Верховний суд у Постанові №6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відтак, враховуючи, що відповідач не є позичальником за договором кредиту або поручителем за виконання [PERSON] кредитних зобов'язань, фактично шлюбні відносини було припинено між сторонами у лютому 2011 року, тобто до придбання дружиною автомобіля, суд приходить до висновку, що вказані обставини у їх сукупності свідчать про те, що спірний автомобіль було придбано відповідачем за власні кошти, а відтак відсутні підстави вважати, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Слід зазначити, що суд критично відноситься до тверджень позивача, що ним здійснювалось погашення кредиту, оскільки, у відповідності до Довідки, що видана [PERSON], № 247/06-25 від 13 вересня 2018 року, останній перебуває на обліку в Ірпінському МЦЗ, як безробітний, а дублікати платіжних доручень, долучених до матеріалів позову, свідчать про перерахування грошових коштів на користь [PERSON] Враховуючи, що відповідачем жодних доказів вважати, що джерелом набуття спірного майна, а саме автомобіля CHEVROLET LACETTI, рік випуску-2011, номер кузову [NUMBER], є спільні кошти подружжя, до суду не надано, при цьому, з матеріалів справи вбачається, що кредитні кошти, на які придбано автомобіль, було надано [PERSON], яка і здійснювала його погашення, крім того, майно було придбано під час фактичного припинення шлюбних відносин сторін, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження усудовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню. Як передбачено ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed