Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вказавши, що 08.08.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу №3285 на придбання автомобіля «LADA Largus». За даним договором відповідач прийняв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність і передати у користування лізингоодержувача - [PERSON] [PERSON] договору мав бути переданий у користування лізингоодержувача після внесення на поточний рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету Договору. У день підписання Договору лізингу він сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» 40 000 грн. як авансовий платіж згідно договору. Через деякий час він зателефонував до відповідача з метою встановлення строків постачання автомобіля, проте йому було повідомлено, що вказаний предмет лізингу автомобіль «LADA Largus» відсутній. На його зауваження проте, що він уже сплатив авансовий платіж, йому було повідомлено, що відповідач відмовляється виконувати умови договору, а також не поверне авансовий платіж, оскільки було сплачено комісія за організацію договору, яка не підлягає поверненню. Вважає, що з самого початку його було введено в оману, укладений з відповідачем договір є недійсним у звязку з невідповідністю положень договору, що містять істотні умови договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». П. 3.4.3 Договору узгоджено, що лізингоодержувач має право відмовитися або розірвати договір у передбачених договором або чинним законодавством випадках. Однак, згідно п.12.1 договору, лізингоодержувач який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1 та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. У такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу, а 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Таким чином, лізингодавець за розірвання договору не несе відповідальності, а лізингоодержувач позбавлений можливості розірвати договір без застосування відповідних санкцій та втрат майнового характеру. Тому умова в п.12.1 є забороненою п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива.П.12.2 Договору дозволяє лізингодавцю в разі розірвання договору з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п.9.3 даного договору не повертати повністю авансовий платіж, а також не повертати комісію за організацію договору. Тому умова п.12.2 Договору є також забороненою п.7 ст18 Закону України «Про захист прав споживачів». В п.17.4 Договору зазначено, що лізингоодержувач ознайомлений з умовами та внутрішніми правилами лізингодавця. При цьому, ані в цьому пункті, ані в додатках до Договору немає ні переліку, ні самих «умов і внутрішніх правил лізингодавця». З цього випливає висновок, що в процесі виконання умов договору лізингодавеь одержав можливість посилатися на будь-які «умови та внутрішні правила», незалежно від того, чи надано було лізингоодержувачеві можливість ознайомитися з ними до укладення договору. Отже, умова, зазначена в п.17.4 Договору є забороненою п.10.ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.4.4 договору строк передачі лізингоодержувачу в користування предмета лізингу може бути збільшено з причин незалежних від лізингодавця, причому лізингодавець бере на себе зобовязання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні строки затримки постачальником після отримання від нього відповідної інформації при цьому лізингоодержувач погоджується на зміну строків передання предмета лізингу без укладення додаткових угод по даному договору, що є несправедливою умовою в розумінні п.11 ч.3 ст18 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом п.8.1 договору сторони погодилися, що лізингові платежі, що підлягають сплаті за даним договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «[PERSON] Аваль» при продажу долара, станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. Таким чином, розмір лізингових платежів ставиться в залежності від вартості предмета лізингу. В той же час згідно п.8.3 договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного Договору, може змінюватися, зокрема, в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Тому умова, зазначена в п.8.3 договору, є забороненою п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». В п.9.4 Договору сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору, з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23 % від вартості предмета лізингу на момент купівлі -продажу лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у додатку № 3 до даного договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок фактура чи прайс лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем. Зазначена вище умова надає можливість лізингодавцеві в односторонньому порядку визначати вартість предмету лізингу, а відтак і розмір лізингових платежів, на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, а не на момент укладення договору. 90-денний строк передання предмету лізингу лізингоодержувачеві, за змістом п.4.4 договору, може збільшуватися лізингодавцем в односторонньому порядку на будь-який період передачі предмета лізингу, а не на момент укладання договору, створила істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживача. Тому умова, визначена в п.9.4 договору є забороненою п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.10.14 Договору, у випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобовязання в іноземній валюті буде обрано лізиногодавцем зіставно із виниклими обставинами. При настанні зазначених у цьому пункті подій лізингодавець розробляє нові додатки № 1 та № 3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу. Зазначена умова надає лізингодавцю за широкого переліку неконкретизованих умов можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Тому умова, зазначена в п.10.14 договору є забороненою п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива. Крім того, позивач вважає, що відповідачем не дотримано форми укладення договору фінансового лізингу, який повинен укладатися в нотаріальній формі, оскільки стороною є фізична особа, а сам договір є змішаним договором купівлі продажу та договору найму транспортного засобу, укладення якого регулюється ст. 799 ЦК України. Крім того, незаконними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в його переживаннях в звязку з неможливістю отримати автомобіль та сплатою грошей за договором і неможливістю їх повернення. Неправомірними діями відповідача йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті : щоденні думки про вказану подію, страх негативного вирішення даного питання, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обовязків, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя тощо. Моральну шкоду оцінює в 5000 грн. Просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №3285, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON] 08 серпня 2017 року. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь [PERSON] кошти, одержані на виконання недійсного правочину, у розмірі 40 000 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини позову. Представник відповідача в судове засідання не зявився, без поважних причин, про розгляд справи повідомлений належним чином, тому за згодою позивача суд розграє справу в заочному порядку ст. 224-233 ЦПК України на підставі наявних доказів. Суд заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 серпня 2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3285, за яким предметом фінансового лізингу є транспортний засіб «LADA Largus». Вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору визначається у даному договорі та додатку №1. Відповідно до п.3.1 цього договору лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. На умовах, викладених у даному договорі, передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу. Лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Відповідно до п.8.1 Договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання Договору, за цим договором становить 15 040 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору. На дату укладання цього Договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 399 900 грн. з ПДВ. П.8.3 цього Договору передбачено, що сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу продавця. Вказаний договір укладений в письмовій формі та підписаний сторонами. Додатками до договору є № 1 графік сплати авансового платежу; №2 специфікація; №3 графік сплати лізингових періодичних платежів, проте вони не долучалися до Договору та не підписувалися позивачем. ТОВ «Єврокар Україна» після підписання договору з позивачем надало йому платіжне доручення на оплату авансового платежу в сумі 40 000 грн. за договором фінансового лізингу № 3285 від 08.08.2017 року. Згідно фіскального чеку ПАТ КБ «Приват банк» від 09.08.2017 року слідує, що [PERSON] сплатив авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 3285 від 08.08.2017 року в сумі 40 000 грн. З пояснень свідка [PERSON] слідує, що вони з чоловіком вирішили придбати автомобіль, приїхали до офісу ТОВ «Єврокар Україна», що знаходиться в м. Запоріжжя, Їм розяснили, що вони повинні сплатити 40 000 грн. в рахунок авансового платежу за придбаний транспортний засіб, а в подальшому сплачувати платежі за графіком, щомісячно. Після сплати авансового платежу, ТОВ «Єврокар Україна» зобовязався доставити автомобіль до міста [PERSON]. Вони домовилися про придбання автомобіля марки «LADA Largus» вартістю 120 000 грн., уклали договір, в пунктах договору, де повинна бути зазначена ціна автомобіля та чергові платежі не були заповнені графи. Коли вони сплатили авансовий платіж, і отримали копію свого договору, то побачили, що ціна автомобіля була іншою, зазначеною в доларовому еквіваленті і не та, за яку вони домовилися. Вони з чоловіком спитали, чому ціна автомобіля інша, але представник ТОВ «Єврокар Україна» пояснила, що це ціна, вказана для лізингодавця і їх вона не стосується. Через деякий час представник лізингодавця зателефонував її чоловіку і сказав, що автомобіль який вони придбали за договором має дефекти, тому почали пропонувати придбати іншу марку автомобіля і доплатити грошові кошти за нього, вони не погодилися, тоді лізингодавець відмовився виконувати умови договору і на їх прохання повернути грошові кошти сплачені у вигляді авансового платежу повідомив, що вказана сума не повертається, оскільки є комісією за організацію договору лізингу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст..4,18 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно зі ст. 799, 806 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; нші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року (справа № 677/1316/15-ц) суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів з тих підстав, що умови оспорюваного договору не відповідають вимогам закону та беззаперечно є несправедливими, що свідчить про існування істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача. У постанові від 8 червня 2016 року Верховний Суд України вказав на те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно правового висновку ВСУ у справі № 6-1551цс16 зазначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з оспорюваним пунктом 12.11 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору). Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.34.4 договору). За таких обставин суди дійшли помилкового висновку про те, що оспорюваний пункт 12.11 договору фінансового лізингу не підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Суди не врахували, що цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, розглядаючи зазначений спір, суди не встановили, чи була у лізингової компанії на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що відповідно до статті 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним; безпідставно не застосували до спірних правовідносин норму статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, не надавши оцінки відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні норми частини першої статті 220 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» 08.08.2017 року було укладено договір фінансового лізингу № 3285, за яким відповідач зобовязався придбати предмет лізингу автомобіль «LADA Largus» у власність та передати у користування лізингоодержувачу- Федорову [PERSON] договору мав бути переданий у користування лізингоодержувачу після внесення на поточний рахунок лізингодавця авансового платежу в сумі 40 000 грн.. Після внесення вказаної суми авансового платежу, відповідач не виконав умови договору, не придбав та не передав транспортний засіб «LADA Largus» [PERSON] пославшись на дефекти вказаного транспортного засобу, який був в наявності лізингодавця, та відмовився в подальшому виконувати обовязки за договором, а також не повернув авансовий платіж внесений за цим договором [PERSON] пояснивши, що вказаний платіж не є авансовим платежем, а є комісією за організацію договору лізигу, яка відповідно до Договору не повертається. Позивач вважає укладений ним договір фінансового лізингу недійсним, у звязку з тим, що він містить несправедливі умови, що створює дисбаланс його прав і обовязків з правами та обовязками лізингодавця на його шкоду, а також у звязку з недотриманням нотаріальної форми договору. Суд проаналізувавши умови договору вважає, що зазначені позивачем п.44, 8.3,9.4,10.14, 12.1,12.2,17.4 оспорюваного договору є несправедливими в розумінні ч.1 п.4,5,7,10,11,12,13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», бо стосуються істотних умов договору фінансового лізингу : предмета лізингу, розміру лізингових платежів, строку передання предмета лізингу, порядку розірвання договору, розрахунків при розірванні, передбачають звуження прав лізингоодержувача і розширюють права лізингодавця, що сворює дисбаланс прав та обовязків на шкоду позивача. Визнання недійсними окремих положень договору, що містять істотні умови договору зумовлює зміну інших його положень, тому відповідно до п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору фінансового лізингу № 3285 від 08.08.2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» недійсним в цілому. Окрім того, зазначений договір фінансового лізингу укладений в простій письмовій формі, що суперечить ст..799 ЦК України, оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, містить елементи договору найму транспортного засобу та купівлі-продажу. Оскільки стороною договору фінансового лізингу виступає фізична особа [PERSON], тому такий договір повинен бути нотаріально посвідченим, недотримання вказаної умови робить його нікчемним. У звязку з цим він не створює для сторін жодних правових наслідків, кожна сторона правочину повинна повернути другій стороні все отримане за цим договором, а саме з цих підстав, суд вважає підставним стягнути з ТОВ «Єврокар Україа» на користь [PERSON] сплачений ним авансовий платіж за договором фінансового лізингу в сумі 40 000 грн. Аналогічні висновки висловлені в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-648цс16. Позов в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. не підлягає задоволенню, оскільки ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено стягнення моральної шкоди в разі, якщо вона заподіяна недоліками (дефектами, виявленими в продукції), наявність же зазначеної умови не доведено позивачем. З цих підстав позов підлягає задоволенню частково. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», з відповдіача на користь держави підлягає сплаті судовий збір в сумі 1280 грн. На підставі ст. 203, 215, 216, 799, 806 ЦК України, ст. 4,18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial