Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті своєї дружини та сина. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини. З 10.03.1977 року він знаходився в офіційному зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу вони мали єдиного сина [PERSON], [INFO]. З дружиною вони мешкали в належному йому будинку по вул.Лугова, 78 у м.Нікополі, з 1974 року до моменту смерті дружини в 2011 році. 30.01.1979 року його дружина [PERSON] після смерті своєї матері отримала свідоцтво про право на спадщину № 1-161, посвідчене Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, згідно з яким їй на праві власності став належати будинок по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі. Відразу ж після отримання вказаного будинку, а саме у 1979 році, він особисто, за свої кошти, з власної ініціативи, з дозволу і схвалення своєї дружини [PERSON], здійснив перебудування будинку, внаслідок чого будинок і прибудинкові будівлі істотно збільшились у своїй вартості. Пізніше він особисто, за свої кошти, з власної ініціативи, з дозволу і схвалення своєї дружини [PERSON], зробив огородження території цього домоволодіння парканом по її периметру (приблизно 90 м.). В 1990-х роках, він за рахунок своєї зарплати, з дозволу і схвалення своєї дружини [PERSON], отримавши відповідний дозвіл компетентних органів, встановив в цьому будинку новий опалювальний котел замість старого, морально застарілого і фізично зношеного. Також, за його рахунок були встановлені лічильники газу та води. Окрім того, декілька разів він в цьому будинку особисто, за свої кошти, з власної ініціативи, з дозволу і схвалення своєї дружини [PERSON] робив поточні ремонти, внаслідок чого будинок також істотно збільшився у своїй вартості. Окрім того, хоча власником вказаного домоволодіння юридично була його дружина, всі витрати на переоформлення будинку, на отримання свідоцтва про право на спадщину ніс він особисто, оскільки його дружина в той час не працювала. У вказаному будинку мешкали родичі дружини, потім вони з дружиною на власні кошти там робили ремонт, сплачували комунальні послуги. Отже, вважає, що з 1979 року по 2010 рік він своїми трудовими та грошовими затратами істотно в декілька разів збільшив вартість вказаного домоволодіння по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі, а тому воно повинно бути визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У вказаному будинку вони з дружиною не мешкали, там з 2000 року мешкав їх спільний син [PERSON]: спочатку самостійно, потім зі співмешканкою і онуком. З 2011 року його син [PERSON] знову жив у цьому будинку сам, оскільки зі співмешканкою не проживав. 30.01.2011 року його дружина [PERSON] померла. Після її смерті в неї залишилось два спадкоємця І черги за законом: він - її чоловік та їх син - [PERSON] Ні він, ні їх син не звертались за оформленням спадщини, оскільки він є інвалідом ІІ групи, а син тяжко хворів на цукровий діабет. Через це вони фізично не могли звернутись з заявою про прийняття спадщини. Окрім того, він мешкав разом з дружиною, син був разом з нею зареєстрований, після смерті дружини він особисто фактично прийняв спадщину шляхом проведення поточного і капітального ремонту будинку, оплати комунальних платежів тощо. Їх син [PERSON] за будинком не доглядав, в утриманні будинку участі не приймав. 22 листопада 2014 року його син [PERSON] помер. Таким чином, він залишився єдиним спадкоємцем І черги після смерті своєї дружини [PERSON]. Отже, право власності на належний їй будинок по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі повинно перейти до нього, оскільки саме він одноособово фактично вступив у право власності на вказаний будинок після смерті дружини. Нажаль, ще під час життя дружини було втрачено оригінали правовстановлюючих документів на будинок по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі. На вказаний будинок є ще один претендент сестра його померлої дружини [PERSON], яка є рідною сестрою померлої і спадкоємцем ІІ черги за законом. 08 грудня 2014 року він звернувся до нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, але отримав розяснення по спадщині, яким йому було запропоновано звернутись до Нікопольського міськрайонного суду. Саме тому змушений звертатись із вказаною заявою. На теперішній час він одноособово фактично вступив у права спадщини на вказаний будинок. Всі викладені ним обставини можуть підтвердити свідки. Тому просить суд визнати домоволодіння по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі Дніпропетровської області, яке складається з: житлового будинку (А), підвалу (Впд), фундаменту під сарай (В), підвалу (Дпд), сараю (Д), вбиральні (Г), споруджень № 1-4, І загальною площею 59,0 кв. м., житловою площею 39,4 кв. м.; як частину спільної сумісної власності подружжя. А також визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння по вул.Будьонівська, 32 у м.Нікополі Дніпропетровської області, яке складається з: житлового будинку (А), підвалу (Впд), фундаменту під сарай (В), підвалу (Дпд), сараю (Д), вбиральні (Г), споруджень № 1-4, І; загальною площею 59,0 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м.; у порядку спадкування за законом після смерті його дружини [PERSON], померлої 30.01.2011 року. Відповідачка [PERSON], яка діє як законний представник свого малолітнього сина [PERSON], звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права спільної сумісної власності. В своїх позовних вимогах посилалась на те, що вона з лютого 2001 року проживала разом з [PERSON] за адресою: м.Нікополь, вул.Будьонівська, 32. За час спільного проживання вона та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов'язки подружжя, тобто проживали однією сім'єю як чоловік та жінка. Вказаний факт підтверджується письмовими свідченнями сусідів. Згідно свідоцтва про смерть І-КИ N9595068 від 22.11.2014 року, 22.11.2014 року [PERSON] помер. Вона його ховала як дружина. Тому їй було видано свідоцтво про смерть. З моменту їх спільного проживання вони на спільно зароблені кошти придбали автомобіль ВАЗ 21099, яким володіли та керували за довіреністю, а також причеп БАЗ 8142, д.н. 151 20 АА, який було зареєстровано на [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯАА 429706. Крім того, вона має малолітню дитину [PERSON], [INFO], народжену за час спільного проживання з [PERSON], який є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України передбачений шестимісячний строк для подання вказаної заяви. Статтею 1279 ЦК України передбачено, що спадкоємці, які протягом не менш як одного року до часу відкриття спадщини проживали разом із спадкодавцем однією сім'єю, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку в розмірі частки у спадщині, яка їм належить. Спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. У покійного є батько [PERSON], який відповідно до вищевказаних норм законодавства має право на прийняття спадщини як спадкоємець першої черги. Оскільки вона не є офіційною дружиною покійного, не має права на отримання спадщини у першу чергу разом з матір'ю покійного та його дітьми. Відповідно до п.5 ст.256 ЦПК України, суд вправі встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 5 „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. У пункті 11 вказаної постанови зазначено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. За таких обставин звернулась до суду і просить встановити факт шлюбних відносин між нею та [PERSON] з лютого 2001 року по 30.11.2014 року (дата його смерті). Визнати причеп БАЗ 8142, д.н.[NUMBER], належний [PERSON] на праві приватної власності, спільною власністю подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги за своїм позовом підтримав в повному обсязі. Позовні вимоги відповідачки [PERSON] за зустрічним позовом не визнав. Суду пояснив, що його син проживав окремо від нього в спірному будинку по вул.Будьонівській, 32 в м.Нікополі, який залишився їм з ним після смерті його дружини [PERSON] і на який вони не оформили спадок офіційно. Про смерть сина дізнався лише на другий день, бо син, хворіючи на цукровий діабет, впав на автобусній зупинці і був доправлений до лікарні „Швидкою допомогою, де й помер. Про смерть сина йому повідомив дільничний інспектор. Він одразу ж поїхав в морг і став організовувати похорони сина, на які витратив близько 8\~000 грн. власних коштів. На той час, близько 2 років, його син проживав сам, бо його співмешканка [PERSON] відповідачка по справі, яка проживала з сином десь з 2012 року, від нього пішла. Тому син ходив до нього, то по гроші, по поїсти. Він сам інвалід 2-ї групи [PERSON] пожиттєво і погано себе почуває, постійно лікується, хворіє, однак сину допомагав як міг. Гроші, які були виділені державою на похорон сина, забрала відповідачка [PERSON], отримавши, поки він організовував похорони, витрачаючи власні заощадження, свідоцтво про смерть [PERSON] і оформивши отримання цих коштів на себе. Йому з коштів, які держава виділила на поховання сина, відповідачка [PERSON] не дала жодної копійки. [PERSON] він про це тоді не думав, бо вже поховав дружину і ховав єдиного сина. Останні 2 роки, коли його син проживав сам, він ходив до нього майже кожного дня, чи через день, годував його, лікував, давав гроші тощо. Хоча сам потребував допомоги як інвалід. Спірний будинок № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі належав його покійній дружині по заповіту. Переоформлювали вони його за власні кошти. Однак, хоч офіційно будинок належав дружині, після смерті її батьків там жив її брат, бо вони з дружиною проживали в його власному будинку. А брат дружини був не дуже забезпеченим і не мав власного житла. А крім того, брат дружини вів не дуже гарний спосіб життя. Тому вони з дружиною вкладали свої кошти в ремонт та переобладнання будинку. Вони з дружиною за власні кошти обклали цеглою спірний будинок. Коли на дах впало старе дерево - замінили шифер. Частково поміняли паркан. Частково робили косметичний ремонт в будинку, збудували туалет на дворі тощо. Коли брата його дружини Миколу посадили в тюрму за ухилення від сплати аліментів, в будинку розмерзлось опалення і він за власні кошти міняв ОАГВ та ремонтував систему опалення. Після смерті брата дружини Миколи в 1999 році в спірному будинку деякий час ніхто не жив, бо його син [PERSON] проживав в [INFO] разом із своєю першою дружиною. А в 2011 році [PERSON] став жити в спірному будинку. В 2012 році він привів в спірний будинок відповідачку [PERSON]. З відповідачкою його син жив погано, то сварились, то мирились. Його покійна дружина просила його після її смерті не оформлювати її будинок на [PERSON]. Коли вона померла, він дуже важко переніс її смерть, сильно хворів і йому було не до формальностей. А [PERSON] не хотів оформляти спірний будинок на себе після смерті матері, бо воно йому було не нужно. Він з [PERSON] вже не жив і теж хворів. Однак, після смерті [PERSON], відповідачка одразу ж вселилась до спірного будинку разом із своїм новим чоловіком і сином, змінила на дверях та воротах замки і тепер він не може попасти в будинок своєї дружини. Він не заперечує, щоб частина будинку відійшла до його онука сина [PERSON]. [PERSON] відповідачка [PERSON] не має на цей будинок ніякого права. І він хоче, щоб все було по закону і по справедливості. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі, зустрічний позов не визнав. Просив суд поновити строки позовної давності, оскільки вважає, що його довіритель не звернувся до нотаріуса після смерті дружини через поважну причину, а саме хворобу, бо є інвалідом 2 групи по життєво і постійно хворіє, про що є докази в його амбулаторній картці, оглянутій судом в судовому засіданні. Крім того, уточнив, що його довіритель переплутав дати і стверджує, що покійний син його довірителя [PERSON] проживав в спірному будинку з 2001 року, а не з 2012 року, як пояснив [PERSON] Останні 2 роки до своєї смерті [PERSON] проживав в спірному будинку сам. Його провідував та годував його довіритель. Він же й ховав свого сина, так як і свою дружину сам, про це також є докази в цивільній справі, надані ними до позову. Відповідачка [PERSON] участі в похованні сина його довірителя не приймала. Більш того, вже майже півроку, а саме з 14.03.2014 року, перебуває в шлюбі з іншим чоловіком, прізвище якого зараз носить. Стверджуючи в позовній заяві, що ховала [PERSON], відповідачка навмисно вводить суд в оману, оскільки на момент смерті сина його довірителя, а саме 22.11.2014 року, проживала з іншим чоловіком і ховав свого сина саме його довіритель. Однак, після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] одразу ж вселилась в спірний будинок, на який не має жодного права, разом зі своїм теперішнім чоловіком та онуком його довірителя. А його довіритель не має змоги не лише пройти в спірний будинок, бо там поміняні всі замки на дверях та воротах, а й переоформити будинок на себе, бо не має документів і йому перешкоджає відповідачка [PERSON] Причеп, який відповідачка [PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, був придбаний сином його довірителя [PERSON] ще в 1999 році, коли відповідачка [PERSON] з [PERSON] однією сімєю не проживала, і можливо, навіть не знала про його існування. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила суд відмовити в повному обсязі. Суду пояснила, що вона сестра покійної дружини позивача [PERSON] Коли [PERSON] одружився з її сестрою, він дуже багато робив в спірному будинку, в якому ще проживали їх з сестрою батьки. За їх мамою більше всіх доглядала її сестра дружина [PERSON] Тому мама й переписала свій будинок на [PERSON]. А вони діти не заперечували, бо це було справедливо. Після смерті їх мами, сестра [PERSON] зі своїм чоловіком позивачем по справі Гришею перебудовували спірний будинок, побудували там літню кухню, яку потім при спільному житті відповідачки [PERSON] з [PERSON] завалили. Оксана з її племінником [PERSON] стали проживати в їх батьківському будинку десь в 2000 2001 році. А в 2011 році [PERSON] від [PERSON] пішла, бо їй став не потрібен хворий [PERSON]. З того часу [PERSON] жив сам, [PERSON] в спірний будинок не поверталась. Про це знає від [PERSON] та позивача. Коли [PERSON] з [PERSON] жили разом, в них постійно не було грошей, їм то газ відключали за несплату, то воду. [PERSON] постійно просив грошей в своєї матері її сестри [PERSON] то на підключення, то ще на щось. [PERSON] її сестру та свого сина [PERSON] позивач [PERSON] Коли відповідачка [PERSON] дізналась про смерть [PERSON], вона помчалась не до позивача допомагати з похованням [PERSON], а міняти замки на спірному будинку. В судовому засіданні, яке відбулось 22.07.2015 року, відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом не визнала, свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що з [PERSON] проживала по грудень 2013 року, коли відключили за несплату газ в спірному будинку. З 01.01.2014 року зустрічалась з нинішнім своїм чоловіком [PERSON], за якого вийшла заміж, щоб разом проживати і створити сімю. В позові помилково вказала, що просить суд встановити факт проживання з [PERSON] по день його смерті, хоча з ним з грудня 2013 року не проживала, а в березні 2014 року взагалі вийшла заміж за іншого. Та [PERSON] був не проти її заміжжя. Причеп на машину вони також купували не разом під час сумісного проживання, він був куплений [PERSON] самостійно ще до їх сумісного життя. [PERSON] працював на неї раніше, вона працює на ринку, і вона давала йому гроші, на які він, можливо, й купив причеп. Тому вважає цей причеп сумісною власністю. З теперішнім чоловіком вона проживає в спірному будинку з 28.04.2015 року. В судове засідання, яке відбулось 30.07.2015 року, відповідачка [PERSON] не прибула, надала заяву про відкладення розгляду справи в звязку з необхідність відвідування її сином лікаря. Однак, жодних доказів відвідування лікаря суду не надала і доказів необхідності відвідування лікаря саме в день розгляду справи, про який була повідомлена заздалегідь в судовому засіданні, також не надала. Тому суд вважає її неприбуття в судове засідання з неповажних причин і вважає за можливе розглядати справу у її відсутність. Тим більше, що відповідачка [PERSON] вже висловила свою думку не лише в письмових запереченнях, наданих до суду та долучених до справи, а й в судовому засіданні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом категорично заперечував. Позовні вимоги своєї довірительки за зустрічним позовом просив задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що перебудова в спірному будинку не підтверджена ніякими документами. Тому спірний будинок не є спільною сумісною власністю позивача та його нині покійної дружини. Крім того, позивач пропустив всі строки позовної давності і його посилання на те, що причина пропуску є поважною, - не обгрунтовані. Оскільки позивач не звертався до нотаріуса, то фактично у спадщину після смерті [PERSON] вступили лише [PERSON], який там проживав, та його син син його довірительки [PERSON], бо там зареєстрований. Після смерті свого батька на будинок має право претендувати лише [PERSON], в інтересах якого, можливо, пізніше буде заявлено позов. Крім того, в спірному будинку зареєстрована й його довірителька, яка теж фактично вступила в спадок. Тому позивач не має права на спірний будинок взагалі. Вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч.1 ст.1262 ЦК України, у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено в судовому засіданні, згідно довідки начальника КП „МБТІ [PERSON] № 2413 від 15.12.2014 року, право власності на житловий будинок по вул.Будьонівській, 32 в м.Нікополі станом на 31.12.2012 року зареєстроване за [PERSON] в цілому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.01.1979 року, р.№ 1-161, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою (а.с.12). Відповідно свідоцтва про смерть серії І-КИ № 385660 від 31.01.2011 року, [PERSON] померла 30.01.2011 року (а.с.6). Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказаний будинок. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були її чоловік [PERSON] позивач по справі та син [PERSON] Однак, згідно відповіді завідувача Другої нікопольської нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], вих. № 370/01-09 від 26.02.2015 року, спадкова справа після смерті 30.01.2011 року [PERSON], яка до дня смерті мешкала в місті Нікополь, вулиця Будьонівська, будинок 32, в Другій нікопольській нотаріальній конторі не відкривалась (а.с.20). На момент смерті спадкодавиці [PERSON] в спірному будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі, на який відкрилась спадщина, був зареєстрований та фактично проживав син померлої [PERSON] (а.с.60). Тому суд вважає, що спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв її син [PERSON] шляхом проживання та реєстрації в спірному будинку. 22.11.2014 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-КИ № 595150 від 05.12.2014 року (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина на спірний будинок № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його батько [PERSON] позивач по справі та син [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON] відповідачка по справі. І [PERSON], і [PERSON], яка діє в інтересах свого сина [PERSON], звернулись з письмовими заявами про прийняття спадку після смерті [PERSON] до нотаріальної контори (а.с.26, 32). У видачі свідоцтва про спадщину їм було відмовлено та розяснено порядок звернення до суду (а.с.36). До суду з вимогою про визнання права власності на частину спадкового будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі звернувся лише позивач [PERSON] Відповідачка [PERSON] в зустрічній позовній заяві вимог про визнання права власності на спадковий будинок не висувала, попросивши лише встановити факт сумісного проживання та визнати причеп спільною сумісною власністю. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні, згідно пояснень свідків, точну дату початку сумісного проживання відповідачки [PERSON] та [PERSON] встановити не можливо, оскільки свідки лише називають приблизний рік початку сумісного проживання. При чому свідок [PERSON] називає початком сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] 2000 рік, а свідок [PERSON] 2001 рік. Інші свідки взагалі не памятають коли [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом. Тому суд, враховуючи дату народження [PERSON] 02.06.2003 року (а.с.62), вважає за можливе визнати початком сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] початок 2001 року. Однак, враховуючи показання відповідачки [PERSON] та свідка [PERSON], оскільки інші свідки та відповідачка [PERSON] точної дати фактичного закінчення шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] не памятають і називають лише приблизний час, суд вважає за необхідне визнати кінець шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] грудень 2013 року. Допитана в якості свідка [PERSON], суду пояснила, що позивач її далекий родич. Крім того, з 1991 року вона проживає з ним по-сусідству по вул.Будьонівській, 34а. Раніше за цією адресою проживали її дідусь з бабусею і вона з дитинства до них їздила в гості. Тому добре знає, що відбувалось в сусідів. Коли померла мати тьоті [PERSON], будинок перейшов до тьоті [PERSON]. [PERSON] там став проживати її брат дядя [PERSON]. [PERSON] вів не дуже гарний спосіб життя і часто хворів, не міг працювати. Тому будинком і самим дядею [PERSON] опікувались тьотя [PERSON] та її чоловік дядя Гриша позивач по справі. Після смерті дядька Миколи через якийсь час в будинку поселився [PERSON] з [PERSON], але коли точно сказати не може, не памятає. [PERSON] з [PERSON] жили деякий час разом. [PERSON] десь за рік до смерті [PERSON] вона перестала бачити в будинку [PERSON] з дитиною. Тому зрозуміла, що вони разом не живуть. Бо раніше, коли [PERSON] з [PERSON] жили разом, вона періодично бачила її в автобусі. А за рік до смерті [PERSON] вона взагалі кудись щезла. Крім того, біля будинку стало якось неохайно. Тому коли після смерті [PERSON] біля будинку знову стало чисто та охайно, вона зрозуміла, що [PERSON] повернулась. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він сусід і дружить з позивачем з 1961 року. Йому було відомо, що в материній хаті по Будьонівській проживав [PERSON]. [PERSON] з будинку позивача, його похованням також займався позивач [PERSON] [PERSON] на похоронах не бачив. Не бачив її й на поминках. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він племінник жінки позивача. Відповідачка [PERSON] його мати. Знає, що в спірному будинку після смерті його бабусі жив його дядько Микола, хоча всі родичі знали, що будинок бабуся залишила тьоті [PERSON] сестрі його мами та дружині позивача [PERSON] Будинок обкладали цеглою позивач з його тіткою. Вони ж й перекривали дах, замінили черепицю. [PERSON], півтора роки до своєї смерті його двоюрідний брат [PERSON] проживав сам. Про це він казав йому особисто. [PERSON] займався дядько Гриша позивач по справі. [PERSON] й ховали з будинку дяді Гриші по вул.Луговій, 78. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона колишня невістка позивача по справі [PERSON] Її колишній чоловік [PERSON], який зараз помер і з яким вона була в розлученні, син позивача від першого шлюбу. В [PERSON] та [PERSON] один батько та різні матері. Заміж за [PERSON] сина позивача вийшла в 1980 році. Знає, що спірний будинок залишився другій дружині її колишнього свекра від її батьків. [PERSON] проживав там спочатку брат [PERSON]. Спірний будинок позивач з дружиною обклали цеглою і переробили дах. Коли [PERSON] зійшовся з [PERSON] не знає, бо на той час вже розійшлась із [PERSON], хоча до цих пір підтримує з колишнім свекром дружні стосунки, її діти від [PERSON] теж навідують свого діда позивача по справі [PERSON] Після розлучення з [PERSON] свекор поступив з нею добре, давши грошей на житло, тому вона на нього ніякого зла не тримає, він добра людина. До [PERSON] в гості не ходила, але була в курсі всіх новин, бо працює кондуктором на автобусі, який перевозить пасажирів в тому районі, тому сусіди її колишнього свекра та [PERSON] їй все розповідали. Від сусідів дізналась й про те, що останні 2 роки до смерті [PERSON] [PERSON] з ним не жила. [PERSON] постійно ходив до свого батька позивача по справі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивача знає добре, бо товаришував з його сином [PERSON]. [PERSON] ремонтував йому машину за чисто символічну ціну по дружбі. [PERSON] жив з [PERSON], правда з якого часу не знає. [PERSON] жили вони більше 10 років. Жили нормально. [PERSON] грошей в них завжди не вистачало. Коли дізнався про те, що [PERSON] хворіє на цукровий діабет і цукор в крові в нього зашкалює за 20 одиниць, з власної ініціативи відвіз його до знайомого терапевта в „Імпульс і заплатив за його обстеження близько 1\~000 грн., бо в [PERSON] грошей не було. Гроші заплатив не з метою повернення, просто так, як друг, пожалів [PERSON], бо він погано почувався. Про відносини [PERSON] з батьком нічого не знає. Чи жив [PERSON] з [PERSON] останні роки, теж не знає. На той момент, коли возив [PERSON] в „Імпульс він з [PERSON] жив, однак не лікувався, бо в них постійно не було грошей. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає позивача як батька його друзів, він дружив з [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] мешкав поблизу нього. Приблизно з 2000 року [PERSON] став проживати з [PERSON]. Коли він дізнався про хворобу [PERSON], возив його до травниці в Херсонську область за власний рахунок, бо в [PERSON] не було грошей. Оксана пішла від [PERSON] десь за рік до його смерті, бо на грунті хвороби [PERSON] став випивати. Знає, що в спірному будинку [PERSON] з друзями перекривали дах, але за які гроші не знає. Він особисто безкоштовно допомагав [PERSON] частково перероблювати опалення, бо в будинку було зроблено ванну і щоб в ній не було холодно, він допомагав переробити опалення. [PERSON] брав для цього труби, не знає. Коли він прийшов допомагати, все було. [PERSON] працював на таксі, в нього була машина ВАЗ-99. [PERSON] говорив, що взяв машину в оренду і віддавав гроші за неї. Чи допомагав [PERSON] його батько не знає. Знає, що в [PERSON] постійно не було грошей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка [PERSON] по вул.Будьонівській. [PERSON] дружина [PERSON]. Вони жили разом з 2001 року. [PERSON] робив в будинку ремонти своїми силами. [PERSON] в 2003 році на дах спірного будинку впало дерево і [PERSON] з друзями ремонтували дах. За які кошти не знає. Бачила в [PERSON] блакитну машину, на якій він їздив. А потім ту машину вони продали. [PERSON] постійно займав в неї гроші. [PERSON] пішла від [PERSON] в грудні 2013 року і весь 2014 рік вона там не жила. Зараз в спірному будинку проживає [PERSON] зі своїм чоловіком та сином, а позивач в будинок потрапити не може. Одного разу він просився потрапити в спірний будинок через її двір, але вона відмовила. Оксана з чоловіком позивача у двір не пускають. Оксана заселилась в будинок після смерті [PERSON]. Знає, що [PERSON] хворів на цукровий діабет, але не лікувався, бо в них з [PERSON] постійно не було грошей. Крім того, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог стосовно визнання причепу БАЗ 8142, д.н.[NUMBER], що належав [PERSON] на праві приватної власності спільною власністю подружжя, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що вищевказаний причеп був придбаний [PERSON] 15.07.1999 року (а.с.90) в той час, коли [PERSON] та [PERSON] сумісно не мешкали і спільного бюджету не мали. Суд також вважає за необхідне відмовити й [PERSON] в задоволенні позовних вимог стосовно визнання спірного домоволодіння по вул.Будьонівській, 32 в м.Нікополі спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частину спірного будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі як частину спільного сумісного майна подружжя, оскільки ним не доведено факт істотної збільшеності вартості спірного будинку за рахунок його грошових та трудових затрат. Тому суд вважає, що спірний будинок повинен належати порівну по ? частині [PERSON] батьку померлого [PERSON] та сину померлого [PERSON] [PERSON]. Враховуючи ту обставину, що законним представником неповнолітнього [PERSON] [PERSON] не заявлено позовних вимог про визнання за її сином, інтереси якого вона представляє, права власності на спадкове майно після смерті його батька, суд вважає за необхідне визнати право власності на ? частину будинку № 32 по вул.Будьонівській в м.Нікополі лише за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті його сина [PERSON]. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з підстав, викладених вище. Враховуючи викладене та

Outcome: partial