Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, інфляційних збитків та 3% річних, моральної шкоди, а також зобовязання внесення змін в трудову книжку, посилаючись на те, що він з 05 листопада 2005 року по 01 червня 2014 року працював у відповідача, звідки був звільнений за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. Разом з тим, заяву про своє звільнення за власним бажанням керівництву відповідача він не надавав, а трудову книжку отримав лише 22 червня 2015 року. Крім того, починаючи з 01 січня 2013 року відповідач не виплачує йому заробітну плату без поважних причин, борг по якій за період з 01.01.2013 року по 01.06.2014 року складає 34000,00 грн. Також просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.06.2014 року по 30.06.2015 року в розмірі 26000,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 42000,00 грн. та 3% річних в розмірі 4500,00 грн. Одночасно просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. та зобовязати змінити зазначену в його трудовій книжці дату його звільнення з 01 червня 2014 року на 22 червня 2015 року. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позові та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, пояснивши,що позивач дійсно працював у відповідача з 27.06.2006 року. 31 травня 2014 року позивача було звільнено, наступного дня він вже не вийшов на роботу. Звільнення відповідача проводилось за власним бажанням, однак у звязку з переведенням працівників по приміщенням в період з 04.08.2014 року по 29.08.2014 року були втрачені деякі документи з особового складу працівників. Зазначив, що посилання відповідача на отримання трудової книжки 22 червня 2015 року не відповідає дійсності. До того ж посилався на невірність розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно з 05 листопада 2005 перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці, копія якої наявна у матеріалах справи. Згідно напису у трудовій книжці, позивач був звільнений 01 червня 2014 року відповідно до ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як було встановлено в ході розгляду справи, фактично трудова книжна позивачу була видана 22 червня 2015 року, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Також, відповідачем не надано до суду доказів направлення будь-яких поштових повідомлень про необхідність отримання трудової книжки, а, отже, вимоги позивача в частині внесення змін до трудової книжки, а саме дати його звільненні, підлягають задоволенню. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів.. У судовому засіданні встановлено, що розрахункові суми позивачем в день звільнення не отримані. Як слідує з матеріалів справи, заробітна плата позивачу не була виплачена за період з 01.01.2013 року по 31.10.2013 року, а не по 01.06.2014 року, як було зазначено позивачем, оскільки матеріали справи містять відповідні відомості, надані представником відповідача, про виплату позивачу заробітної плати за період з листопада 2013 року по травень 2014 року в розмірі 6505,74 грн. А отже суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 19000,00 грн. за період з 01.01.2013 року по 31.10.2013 року, виходячи з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду, де щомісячна заробітна плата позивача складала 2000,00 грн., окрім лютого 2013 року, де вона зазначена в розмірі 1000,00 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Крім того, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається із матеріалів справи, час затримки розрахунку складає 350 робочих днів (з 01.06.2015 року по 02.10.2015), середньоденний заробіток позивача складає 96,92 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку складає 33922 грн. (96,92 грн. * 350 днів), які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, враховуючи ступінь важкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, вважає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., що буде, на думку суду, відповідати принципам розумності та справедливості. Одночасно суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційні витрати в розмірі 42000,00 грн. та 3% річних в розмірі 4500,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки належними та допустимими доказами суду не доведені. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову відповідача з огляду на вищенаведені докази. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 629 грн. 92 коп.

Outcome: partial