Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком за адресою: [ADDRESS] ; скасувати реєстрацію місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтовування позову вказує на те, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований окрім позивача ще його син, відповідач у справі [PERSON] , який змінив своє постійне місце проживання і вже протягом чотирьох років не проживає за місцем реєстрації. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми з вирішення питання щодо утримання будинку чим об`єктивно порушуються права [PERSON] тому він змушений звернутися за захистом до суду. Ухвалою від 10.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов заперечив. Належного обґрунтування позиції щодо заперечення позову суду не надав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7963198 від 04.08.2005 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок адресою: [ADDRESS] . З копії Довідки № 2399 від 10.12.2019 року Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та його син [PERSON] позивач та відповідач у справі. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч.4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з Актами обстеження від 04.11.2019 року, 14.04.2020 року, 08.07.2020 року, 23.10.2020 року комісії сільської ради вбачається, що відповідач [PERSON] , 1980 року народження за адресою реєстрації в будинку [ADDRESS] не проживає з жовтня 2017 року. Судом встановлено, що позивач є власниками жилого приміщення. Протягом більше одного року, відповідач який, був зареєстрований як член сім`ї власника, вказаним житловим приміщенням не користується, покинув місце реєстрації, змінивши постійне місце проживанняне проживає у ньому, своїх речей не зберігає, поштової кореспонденції не отримує, не здійснює оплату комунальних послуг, не несе обов`язку по утриманню житла в належному технічному стані. З`ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки у спірному житловому будинку, суд не встановив, що такі є поважними. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами повністю доведено, що відповідач, який правомірно набув право користування вказаним житловим приміщенням та був у ньому зареєстрований, протягом тривалого часу не проживає у спірному будинку, добровільно забрав особисті речі, не несе витрат, пов`язаних з утриманням житла, виїхав в інше місце проживання, будь-яких договорів щодо користування будинком не існує, як і не встановлено прояви відповідачем інтересу до вказаного житла понад 1 рік, а тому реєстрація відповідача порушує права позивача та створює останній незручності та додаткові витрати на утримання житла. Отже, вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення у повному обсязі. Водночас, позовна вимога про примусове заняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Закон України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.\~7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Статтею 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У зв`язку з цим достатнім та дієвим способом захисту права власності позивача є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою. Оскільки, наявність судового рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловими приміщеннями є підставою для вчинення відповідними особами дії щодо зняття з реєстрації відповідача у спірному будинку. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: dismissed