Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15 квітня 2011 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням банку. Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. На підставі п. 2.1.1.12.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв`язку із визначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 17 червня 2019 року має заборгованість в розмірі 14 818,47 грн., яка складається з наступного: - 0,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 1 042,49 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; - 9 744,15 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; - 2 850,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 681,83 грн. - штраф (процентна складова). На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 818,47 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 гривень. Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справу у його відсутність. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, надав до суд заяву про розгляд справи у його відсутність, а також відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає, що заборгованість за тілом кредиту неправомірно збільшена банком на суму нарахованих процентів. Відповідач зазначає, що підстави для нарахування процентів у банку були відсутні із посиланням на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ « Приватбанк» про стягнення заборгованості, оскільки при укладенні договору банком не дотримані вимоги Закону України № 1023- ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами та іншим сум прострочення грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства позивач не пред`явив. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, витяг з яких доданий до позовної заяви, є складовою частиною кредитного договору, укладеного між Банком та відповідачем, і що саме ці умови мав на у вазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брала на себе зобов`язання зі сплати процентів, пені та штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, позивач вважає, що поверненню підлягають лише фактично використані кошти. З наданого розрахунку вбачається, що сума фактично використаних коштів становить 871,20 грн., з яких відповідачем було сплачено 600 грн. Таким чином, заборгованість за тілом кредиту становить 171,20 грн. Крім того, позивач просить відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення пені та штрафів, оскільки відповідач зареєстрований в населеному пункті, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Крім того, відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності відносно вимог щодо стягнення неустойки. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, згідно з яким укладання кредитного договору між банком та відповідачем здійснювалося за принципом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умов та тарифів. Позивачем надано копію анкети-заяви відповідача, з якої вбачається , що відповідач висловив згоду на укладання договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом підтвердив, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір та про ознайомлення та згодою з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, наданими відповідачу банком в письмовому виді. Також позивачем надано довідку про умови кредитування. Тобто сторонами були обговорені всі істотні умови договору. Щодо нарахування сум штрафів та пені, представник відповідача зазначив, що дані умови були передбачені кредитним договором. При подачі до суду у Банку біла відсутні будь-яка інформація про проживання відповідача на території проведення АТО. Підстав для застосування строку позовної даності щодо позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває. Просить задовольнити позов в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2011 року [PERSON] підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з якою [PERSON] надати їй кредит на платіжну картку « Універсальна» з встановленим кредитним лімітом 3 000,00 грн. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 17 червня 2018 року відповідач має заборгованість в розмірі 14 818,47 грн., яка складається з наступного: - 0,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 1 042,49 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; - 9 744,15 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; - 2 850,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 681,83 грн. - штраф (процентна складова). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд виходить з наступного. Відповідачем не спростовувалось отримання від банку кредитних коштів в розмірі 500 грн. Крім того, згідно з наданої представником позивача виписки по карт-рахунку відповідача вбачається, що 17 червня 2016 року відповідачу було встановлено кредитний ліміті в розмірі 300,00 грн. В обґрунтування вимог щодо стягнення боргу за кредитним договором позивач посилався на положення, визначені пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно з якими відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Крім того, позовна заява містить посилання, зокрема, на п. 2.1.3.3 Умов, відповідно до якого відповідач доручив банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Тарифами Банку при настанні термінів платежу, а при виникненні зобов`язань згідно п. 2.1.1.12.9 Договору, списувати з будь-якого рахунку , відкритого у Банку, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, у тому числі мінімального обов`язкового платежу. На підставі п. 2.1.1.12.2 Договору сплату процентів за користування кредитом клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів ( договірне списання). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. При вирішенні даної справи суд враховує роз`яснення викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19), та вважає за необхідне застосувати правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у даних правовідносинах, оскільки вони є аналогічним. Так, витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також, суд враховує позицію Верховного Суду викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) з приводу неможливості застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 квітня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З розрахунку заборгованості, а також з наданої виписки по карт-рахунку вбачається, що за рахунок кредитних коштів здійснювалися погашення відсотків, а також списувалася комісія за обслуговування. Дані суми до складу тіла кредиту не входять. Крім того, суд приймає до уваги, що представником позивача надано докази, відповідно до яких відповідачу надавався кредитний ліміт в сумі 300,00 грн., інших відомостей щодо збільшення відповідачу кредитного ліміту матеріали справи не містять, тому погодитись з розміром заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1 042,49 грн. не можна. Разом з тим, згідно з випискою по карт-рахунку відповідача вбачається, що відповідач фактично користувався кредитними коштами, наданими банком. Витрати відповідача за кредитом становлять 472,34 грн. (17 червня 2016 року перевід коштів в сумі 1 грн., 17 червня 2016 року купівлі на суми 47,09 грн., 74,68 грн., 17 червня 2016 року зняття готівки в сумі 300,00 грн., 23 червня 2016 року купівля на суму 23,17 грн.) Проте, з тієї ж виписки вбачається, що відповідачем 11 листопада 2016 року внесено на картковий рахунок грошові кошти у сумі 600,00 грн., а також 14 грудня 2016 року здійснено поповнення на суму 100,00 грн. Таким чином, в судовому засіданні підтверджено, що заборгованість за фактично витрачені кошти відповідачем погашена. Вимог щодо стягнення процентів позивачем не пред`явлено. З наданого розрахунку заборгованості також вбачається, що до витрат позивача включені витрати на суму 340 грн. у вигляді періодичних платежів по 20 грн. Згідно з випискою по карт-рахунку відповідача дані витрати є комісією за обслуговування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимоги щодо стягнення комісії за обслуговування банком не пред`являлися, тому суд приходить до висновку, що фактично використані грошові кошти відповідачем були повернуті в повному обсязі. За таких обставин в задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту слід відмовити. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу суд встановив наступне. Згідно ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у м. Селидове Донецької області, тобто населеному пункті, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 2 грудня 2015 р. № 1275-р , відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція. Як вбачається зі наданого розрахунку заборгованості, до нього включена, зокрема, заборгованість за пенею, а також штрафи. З наданого розрахунку вбачається, що нарахування пені здійснювалося з 12 серпня 2016 року. Суд вважає необхідним відмовити у позовних вимогах щодо стягнення пені та штрафу за систематичне порушення боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, оскільки, згідно розрахунку вимог банку щодо кредитної заборгованості, банк повинен зупинити ці нарахування з 14 квітня 2014 р. Крім того, у відповідності зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 1 921,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати з відповідача суд не стягує. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed