Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 04.05.2017 року, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.03.2012 року у розмірі 15126,99 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач пояснив, що 15.03.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитором у розмірі 36,00 % на рік. Проте, відповідач не надавав своєчасно банку гроші на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору та в порушення умов договору зобовязання належним чином не виконав у звязку з чим, утворилась заборгованість. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судова повістка, направлена відповідачу повернулась на адресу суду не врученою адресату, з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи у заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.03.2012 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, що складає Анкету-заяву, Памятку клієнту, Умови і правила надання банківських послуг, [PERSON]. За умовами договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитором у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Підстави виникнення цивільних прав та обовязків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. [PERSON] ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. [PERSON] ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Зі змісту розрахунку заборгованості за договором №б/н від 15.03.2012 року, наданого позивачем, станом на 31.03.2017 року заборгованість [PERSON] становить 15126,99 грн., з яких: загальний залишок заборгованості 290,54 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 10439,93 грн., заборгованість за пенею 3200,00 грн., заборгованість по судовим штрафам 1196,52 грн. (а.с. 49-50). Дослідивши розрахунок заборгованості по відсотках, суд приходить до висновку, що нарахування відсотків, які підлягають стягненню, проведено з порушенням умов договору, з огляду на наступне. Встановлено, що при підписанні договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 36,00 % річних на суму залишку заборгованості, що встановлено Тарифами банку. Відповідно до [PERSON], базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) становить 3,0%. Із розрахунку заборгованості по кредитному договору вбачається, що починаючи із 01.01.2013 року та у подальшому банк збільшував розмір відсотків за користування кредитом, який станом на день нарахування заборгованості становив вже 43,2 % річних. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. 10 січня 2009 року набрав чинності [PERSON] України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. [PERSON] не скасовує й не помякшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними. Якщо ж умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року. [PERSON] позиція Верховного суду України викладена у рішеннях від 19 грудня 2012 року у справі № 6-144цс12 та від 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12). Наданий позивачем розрахунок заборгованості по відсотках суперечить вимогам законодавства з огляду на нарахування відсотків на тіло кредиту й відсотки та підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором. Зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитом виникла з 26.03.2013 року, з урахуванням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік, суд приходить до висновку про необхідність стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості зі сплати відсотків в сумі 349,84 грн. (290,54 - заборгованість по тілу кредиту, х 36,0% - відсоткова ставка за кредитом, : 365 х 1465 днів - кількість прострочених днів за період з 26.03.2013 року по 31.03.2017 року). Крім того, суд вважає, що підстави для стягнення одночасно з відповідача як пені, так і штрафу за невиконання умов договору відсутні, виходячи з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. [PERSON] обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» пеня нараховується за кожен день прострочення по кредиту. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та [PERSON] надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежу по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Судом встановлено, що умовами договору про надання банківських послуг, який був укладений між позивачем та відповідачем, двічі передбачено цивільно-правову відповідальність у вигляді нарахування як пені, так і штрафу за одне те й саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, що свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. В позовній заяві позивач просить стягнути пеню в розмірі 3200,00 грн. В [PERSON] обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» визначено порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту. А відтак, розрахунок розміру пені, проведений позивачем, не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору. З огляду на те, що позивач неправомірно заявив вимогу про стягнення одночасно і пені, і штрафу за одне й те ж порушення умов договору, наведений розмір розрахунку пені не відповідає умовам кредитного договору, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за порушення строків виконання грошового зобовязання, а саме 500,00 грн. (фіксована частина) + 5% від суми заборгованості - 39,02 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено порушення умов зобовязання, взятого на себе у звязку з чим, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 1172,40 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 290,54 грн., заборгованості за процентами 349,84 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 32,02 грн. Крім того, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в сумі 124,01 грн.

Outcome: partial