Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними кредитний договір №41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року та іпотечний договір №41/І21/07-НВС від 05 липня 2007 року, які укладені між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк». Також, просив скасувати реєстраційний запис № 5860076 про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію договору іпотеки серія та номер: 2367, виданий 05.07.2007 року, реєстраційний запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна заборони на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження: 5252208 від 05.07.2007 року, та зобов'язати Уповноважену особу фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», здійснити зарахування платежів, внесених [PERSON], за Кредитним договором №41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року в рахунок повернення суми отриманої [PERSON] за Кредитним договором №41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 05 липня 2007 року між ним та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір №41/21/07-НВС, відповідно до умов якого отримав кредит в сумі 295 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 05 липня 2032 року зі сплатою відсотків у фіксованій процентній ставці 1,83 % річних та перемінній процентній ставці, що на дату укладання договору становила 11% річних. Додатковим договором №2 до Кредитного договору №41/21/07-НВС від 07 жовтня 2008 року було змінено процентну ставку за кредитом до 14,83%. Умови кредитного договору виконував належним чином протягом дії договору. Позивач вважає, що при укладенні додаткового договору №2 від 07 жовтня 2008 року до кредитного договору №41/21/07-НВС, банком не було надано всієї необхідної інформації щодо зміни відсоткової ставки за кредитним договором, і він, як споживач, був позбавлений можливості реально оцінювати перспективи укладання додаткового договору №2, свою платоспроможність та можливість своєчасно погашати кредит. Також, вважає, що відсутність у кредитному договорі чіткої суми щомісячного платежу, встановлення непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання позичальником зобов'язань за договором, неузгодженість умов договору щодо права банку на пред'явлення вимоги про дострокове повернення наданого кредиту після здійснення певної процедури щодо повідомлення позичальника про зміну умов договору, обмежує права позивача, як споживача послуг банку, та суперечить ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Позивач, до початку розгляду справи по суті, подав заяву про зміну підстав позову, вважав, що на момент укладення договору не був обізнаний з повними умовами кредитування, реальною процентною ставкою, а тому відбулось порушення ст. 203 ЦК України. Представник позивача просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Від представника відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» надійшла заява про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Представник відповідача ПАТ «Кредитпромбанк» та третя особа у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, врахувавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Судом встановлено, що 05 липня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено Кредитний договір №41/21/07-НВС, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 295 000,00 доларів США, на придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків у фіксованій процентній ставці-1,83% річних та перемінній процентній ставці, що на дату укладання договору становила 11% річних, строком до 05 липня 2032 року. 07 жовтня 2008 року Додатковим договором №2 до Кредитного договору №41/21/07-НВС було змінено процентну ставку за кредитом до 14,83 %. Відповідно до ч. 2 ст. 1069 ЦК України, права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням, визначаються положеннями про позику та кредит (параграф 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлюються частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Пунктом п. 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 встановлено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. При цьому, при укладенні додаткової угоди до договору про зміну відсоткової ставки, або інших платежів за договором, зміна договору повинна бути проведена у відповідності до вимог ст. 654 ЦК України у письмової формі з додержанням вимог п. 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до п. 3.1. Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Відповідно до п. 3.8 Положення, відповідно до якого, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Разом з тим, судом встановлено, що при укладенні спірного договору, графік погашення кредиту відповідачем не надавався, між сторонами не підписувався, також не надавався детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, не повідомлено споживача про валютні ризики. При цьому, не надавши графіка платежів при укладенні спірного договору, та не надавши позивачу всієї необхідної інформації відносно відсоткової ставки за кредитним договором банк порушив права позичальника, оскільки без такої інформації споживач був позбавлений можливості реально оцінювати перспективи укладання спірного кредитного договору, свою платоспроможність та можливість своєчасно погашати кредит. Таким чином, права позивача [PERSON], при укладені кредитного договору №41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року були порушені, а дії кредитодавця підпадають під визначення нечесної підприємницької діяльності. Згідно до ст. 215 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним є недотримання в момент її укладення вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлюються частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, відсутність у спірному кредитному договорі як того вимагає п.3.1, п. 3.2, п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, відсутність такого графіку платежів зумовлює також відсутність докладно розписаної сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, непопередження споживача про валютні ризики, що обмежує права Позивача та суперечить ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». У зв'язку з вищевикладеним кредитний договір №41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року підлягає визнанню його недійсним. Відповідно до ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому іпотечний договір підлягає визнанню недійсним. Разом з тим, суд вважає, що заява представника відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не може бути задоволена з наступних підстав. В силу положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, кредитний договір № 41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року був укладений на строк до 05 липня 2032 року Відповідно до п. 2.1 Іпотечного договору, який був укладений з метою забезпечення виконання Кредитного договору № 41/21/07-НВС від 05 липня 2007 року, він набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення Основного зобов'язання. З боку відповідача суду не надано будь-яких доказів на підтвердження пропуску позивачем строків позовної давності при зверненні до суду, а тому враховуючи те, що строк виконання зобов'язань за укладеними договорами не настав, позовна давність не підлягає застосуванню. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК судовий збір у розмірі 2 756,05 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved