Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики (між підприємством та його працівником) недійсним та застосування наслідків недійсності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2013 року між Запорізькою філією ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» в особі в.о. директора [PERSON] та директором Запорізької філії ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» [PERSON] був укладений договір позики. 04.11.2013 року, у дату укладення договору, [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора Запорізької філії ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» відповідно до наказу (розпорядження) позивача від 04.11.2013 року №48-к про переведення на роботу. Пунктом 5.4.1. Положення про філію передбачено, що директор філії має право заключати з юридичними та фізичними особами України господарські та громадсько-правові договори в межах наданих Положенням про філію повноважень (розділ 5.3. Положення). Представник позивача зазначив, що уповноваженою особою, яка має право укладати договори від імені позивача є лише директор філії, призначений відповідно до закону та Положення про філію, а 04.11.2013 року договір позики від імені Запорізької філії був підписаний в.о. директора Запорізької філії ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» [PERSON]. Також представником позивача було зазначено, що наказом Запорізької філії від 18.04.2013 року №20/к, [PERSON] з 19.04.2013 року була прийнята на посаду інженера, а наказом Запорізької філії від 01.07.2013 року №25/к, [PERSON] з 01.07.2013 року була переведена на посаду секретаря, а отже на дату підписання договору позики [PERSON] обіймала посаду секретаря та не мала відповідних повноважень на підписання договору. Посилаючись на те, що на час укладення спірного договору підписант від імені Запорізької філії [PERSON] не мала повноважень на його укладення, а також не мала будь-яких документів на уповноваження діяти від імені виконуючого обов'язки директора Запорізької філії, представник позивача просив визнати недійсним договір позики (між підприємством та його працівником) від 04.11.2013 року, укладений між Запорізькою філією ПАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» в особі в.о. директора [PERSON] та директором Запорізької філії [PERSON], застосувати наслідки недійсності договору позики (між підприємством та його працівником) від 04.11.2013 року, а саме: зобов'язати [PERSON] повернути видану позику в розмірі 31300,00 грн. ПАТ «Миколаївський експертно-технічний центр», стягнути з [PERSON] 3% річних у розмірі 1685,05 грн. та інфляційні втрати у розмірі 23525,95 грн., а всього стягнути 25211,00 грн. на користь ПАТ «Миколаївський експертно-технічний центр», а також стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 565,11 грн. Представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.11.2013 року між Запорізькою філією ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» в особі в.о. директора [PERSON] та директором Запорізької філії [PERSON] був укладений договір позики (а.с.21). Відповідно до п.1.1 договору позики позикодавець (Запорізька філія ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» в особі в.о. директора [PERSON]І.) передала у власність позичальника ([PERSON]Б.) грошові кошти у розмірі 31300,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 04.11.2013 року (а.с.22). 04.11.2013 року [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора Запорізької філії ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр», що підтверджується наказом (розпорядженням) ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» від 04.11.2013 року №48-к про переведення на роботу (а.с.14). Пунктом 5.4.1. Положення про філію передбачено, що директор філії має право заключати з юридичними та фізичними особами України господарські та громадсько-правові договори в межах наданих Положенням про філію повноважень (розділ 5.3. Положення). Виходячи з вищевикладеного уповноваженою особою, яка має право укладати договори від імені позивача є лише директор філії, призначений відповідно до закону та Положення про філію. 04.11.2013 року договір позики від імені Запорізької філії був підписаний в.о. директора Запорізької філії ПрАТ «Миколаївський експертно-технічний центр» [PERSON], що є порушенням ч.4 ст.64 ГК України, ч.4 ст.95, ст.627 ЦК України, оскільки договір в преамбулі не містить посилання на те, що особа, яка підписала договір від імені Запорізької філії [PERSON], діяла на підставі довіреності, виданої позивачем, як передбачено п.3.5.1 Положення про філію та ч.4 ст.95 ЦК України, а така довіреність позивачем не була видана. Розділ 5.3 Положення про філію не надає права безпосередньо директору філії призначати виконуючого обовязки директора філії. Крім того, наказом Запорізької філії від 18.04.2013 року №20/к, [PERSON] з 19.04.2013 року була прийнята на посаду інженера, а наказом Запорізької філії від 01.07.2013 року №25/к, [PERSON] з 01.07.2013 року була переведена на посаду секретаря (а.с. 15,16), а отже на дату підписання договору позики [PERSON] обіймала посаду секретаря та не мала відповідних повноважень на підписання договору. Відповідно до ч.3 ст.92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пунктом 7 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки однією із сторін при укладенні договору позики від 04.11.2013 року, була особа, яка не мала відповідних повноважень на підписання договору то вказаний договір поруки підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З огляду на викладене вимога позивача про визнання правочину недійсним та стягнення з відповідача отриманих за недійсним договором грошових коштів в розмірі 31300 грн. підлягають задоволенню. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, вимога позивача про стягнення 3% річних, інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial