Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому позовні вимоги, з врахуванням заяви (вх. № 2624 від 26.01.2017 року, а.с. 110-115), викладені наступним чином: визнати договір посередництва № 386 від 04.03.2015 року укладеним між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], розірваним; визнання договору посередництва № 385 від 04.03.2015 року укладеним між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], розірваним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7000,00 грн. завданих матеріальних збитків; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7000,00 грн. завданих матеріальних збитків. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.03.2015 року укладено два договори посередництва між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], а також між останньою та [PERSON]. Відповідно до умов вищевказаних договорів посередник [PERSON] взяла на себе зобовязання з пошуку та працевлаштування позивачів в [PERSON]. На підтвердження наміру виїхати за робочою візою в [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали відповідачу по 4095,00 грн. кожний. Отримавши вищевказані кошти відповідач взяла на себе зобовязання в можливий найкоротший термін оформити договори замовників з роботодавцями і співпрацювати з ними при оформленні документів, необхідних для отримання віз на перебування за кордоном (за бажанням замовника). [PERSON] не виконала своїх зобовязань перед позивачами, в звязку з чим останні зверталися до відповідача з проханням виконати умови договорів посередництва або ж повернути подвійну суму отриманих нею коштів. Проте, відповідачем повідомлено, що [PERSON] та [PERSON] відмовилися прийняти послуги, оскільки відповідач не мала змоги встановити зв'язок з ними, а тому позивачам направлено листи-повідомлення про передачу їх справ до архіву головного офісу у звязку з відмовою від оформлення документів. При цьому, вказані листи-повідомлення направлені [PERSON] та [PERSON] після предявлення вимоги відповідачу. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з врахуванням заяви (вх. № 2624 від 26.01.2017 року, а.с. 110-115), посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, про що надала суду письмові заперечення (вх. № 28091 від 02.09.2016 року, а.с. 34-36, 132-133). В обґрунтування заперечень зазначено, що на виконання вимог договорів посередництва позивачі оплатили передоплату за оформлення документів по 3000,00 грн. кожний. Одразу після підписання договору робота для них була знайдена та почали готуватися документи для отримання візи. Через тиждень вказані клієнти відмовилися від подальшого оформлення та від прийняття послуги. Тобто вирішили в односторонньому порядку розірвати договори посередництва. В звязку з тим, що робота була вже знайдена, а документи для отримання візи вже зареєстровані в Уженді Праці у [PERSON], позивачам повідомлено, що оплачені кошти повернути не можна, про що вказано в договорі. Однак менеджерами запропоновано не розривати договори посередництва, а перенести оформлення віз та працевлаштування на більш пізній період часу, коли [PERSON] та [PERSON] зможуть їхати, на що останні погодилися. Через місяць позивачі звернулися для повторного оформлення документів для виїзду за кордон. Відповідач знову домовилась з польськими партнерами щодо виготовлення документів. Після того, як вся робота практично була зроблена, позивачі знову відмовилися прийняти послугу, трудові договори не підписали, дату запису до візового центру не встановили, відмовилися від оформлення візи та перестали відповідати на телефонні повідомлення. Враховуючи викладене, в грудні 2015 року документи позивачів передано до головного офісу у місті Кіровограді. У січні 2016 року відповідач отримала вимоги про виконання договірних зобовязань, на що позивачам запропоновано зробити нові документи для отримання візи. Після отримання позивачами листів вони не телефонували, в офіс не приходили, документи для повторного оформлення не подавали, що вважається відмовою від прийнятих послуг та розірванням договору в односторонньому порядку з боку замовника (клієнта). Таким чином, відповідач стверджує, що належним чином виконала перед позивачами свої зобовязання за договорами посередництва, однак позивачі відмовилися прийняти виконане зобовязання і звернулися до суду з вимогою про розірвання вказаних договорів та стягнення коштів. Кошти сплачені позивачами були внесені за отримання ними додаткових оплачуваних послуг, які посередник виконала у повному обсязі, а тому кошти не підлягають поверненню. Також відповідач вважає необґрунтованим твердження позивачів про укладення договорів завдатку, оскільки оспорювані договори не містять умов щодо встановлення способу забезпечення виконання зобовязань у виді завдатку, а тому твердження позивачів не ґрунтуються на законі. Крім того, позивачами не надано жодного доказу невиконання відповідачем договірних зобовязань. Також правові підстави для розірвання договору відсутні, оскільки відповідач вважає договори вже розірваними. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Між приватним підприємцем [PERSON] (далі посередник) та [PERSON] (далі замовник) укладено договір посередництва № 386 від 04.03.2015 року (а.с. 5-6), за умовами пункту 1.1. якого замовник доручає, а посередник бере на себе зобовязання, повязані з пошуком роботи і працевлаштуванням замовника в Польській [PERSON]. Відповідно до пункту 2.1.1. посередник зобовязується на підставі наданих замовником документів провести переговори з закордонними роботодавцями і внести пропозицію по роботі за кордоном. В можливий найкоротший термін оформити договір замовника з роботодавцем і співпрацювати з ним при оформленні документів необхідних для отримання візи на перебування за кордоном (за бажанням замовника). За дії консульського відділу Польської [PERSON] посередник відповідальності не несе (пункт 2.1.2. Договору посередництва). Пунктом 2.2.5. Договору посередництва визначено, що замовник зобовязується у випадку передбаченому в п.п. 5.2., 5.3. даного договору, повністю оплатити затрати, обумовлені даним договором, збитки посередника. А також виплатити в якості компенсації повну суму передбачену пунктом 3.5.6. цього договору. У випадку коли замовник, з будь-яких причин, вирішить в односторонньому порядку розірвати даний договір або подав недостовірні дані про себе, або відмовився виїжджати за кордон, або порушить будь-який пункт даного договору, замовник виконує пункту 2.2.5. з послідуючим розірванням договору (пункт 5.2. Договору посередництва). Договір посередництва аналогічного змісту та на таких же умовах укладений між приватним підприємцем [PERSON] (далі посередник) та [PERSON] (далі замовник) 04.03.2015 року за № 385 (а.с. 15). Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. В письмовій інформації з питань працевлаштування за кордоном від 04.03.2015 року, наданій фізичною особою-підприємцем [PERSON] (а.с. 63) зазначено, що країна працевлаштування [PERSON]. Повна вартість поїздки складає: підготовка документів для оформлення візи в уповноважених на це органах (дозвіл на працю від ужену праці) 3000,00 грн.; послуги агенції 400,00 грн.; оплата послуг візового центру від 600,00 грн. (в залежності від курсу євро на момент подачі документів) + курєрська доставка документів 75,00 грн.; працевлаштування 600,00 1000,00 грн.; страхування за період дії візи від 308,00 грн. на 6-ть місяців; проїзд до місяця роботи приблизно 600,00 1200,00 грн. (в залежності від місяця роботи). Всі витрати, повязані з оформленням документів, оплата послуг візового центру, проїзд в консульський відділ/візовий центр та до місця роботи клієнт оплачує самостійно, після підписання договору посередництва. Також у вищевказаній письмовій інформації визначений порядок внесення коштів за послуги, зокрема в день підписання договору сплачується 3000,00 грн. за підготовку документів для оформлення візи в уповноважених на це органах (дозвіл на працю від ужену праці) та 500,00 грн. за оплату послуг візового центру (в залежності від курсу євро на момент подання документів). На виконання вимог договорів посередництва [PERSON] та [PERSON] сплачено по 3595,00 грн. кожним, про що свідчать квитанції № 28 від 04.03.2015 року та № 29 від 04.03.2015 року, а також квитанції до прибуткового касового ордеру № 385 від 04.03.2015 року т а № 386 від 04.03.2015 року (а.с. 9, 16). Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Разом з тим, [PERSON] 24.12.2015 року та [PERSON] 20.01.2016 року звернулися до [PERSON] з письмовими вимогами (а.с. 10, 17) у десятиденний строк, тобто до 04.01.2015 року та до 30.01.2016 року відповідно, виконати умови договорів посередництва №385 від 04.03.2015 року та № 386 від 04.03.2015 року, про що офіційно повідомити замовників. У випадку неможливості або небажання з боку посередника виконати умови вищевказаних договорів, повернути замовникам подвійну суму отриманих [PERSON] грошей, тобто по 8190,00 грн. кожному. На вищевказані вимоги відповідачем повідомлено (а.с. 11, 18), що робота для позивачів була знайдена одразу після підписання договору та почали готуватися документи для отримання візи. У квітні місяці 2015 року замовники відмовилися прийняти послугу та вирішили в односторонньому порядку розірвати договір посередництва, про що повідомили по телефону. Але менеджери запропонували замовникам не розривати договір, а перенести оформлення візи та працевлаштування на більш пізній період часу, коли вони зможуть їхати, на що останні погодились. У вересні замовники знову звернулися в філію для отримання документів для виїзду за кордон. Позивачам знову була знайдена робота та була домовленість з польським партнером за виготовлення документів для отримання [PERSON] та [PERSON] робочої візи та працевлаштування в [PERSON]. Після того, коли вся робота практично була зроблена, позивачі знову відмовилися прийняти послуги. Відмовилися від оформлення візи та перестали відповідати на телефонні повідомлення. Замовникам 31.12.2015 року надіслано листи-повідомлення про те, що справи [PERSON] та [PERSON] передаються в архів головного офісу в звязку з відсутністю клієнтів і неможливістю звязатися з останніми. Також повідомлено, що фізична особа-підприємець [PERSON] завжди виконує свої зобовязання перед клієнтами, тому вимоги позивачів, з власної доброї волі, посередник в третій раз розпочне виготовлення документів для отримання робочих віз та працевлаштування замовників в [PERSON]. Для виконання послуги запропоновано у 10-тиденний строк, надати зазначені у відповіді документи. В листах-повідомленнях [PERSON] та [PERSON] від 04.01.2016 року (а.с. 12, 19) зазначено, що 31.12.2015 року справи останніх передані в архів головного офісу в звязку з відмовою від оформлення документів. А також зауважено, що згідно підписаних з ними договорів посередництва пункту 5 «У випадку коли клієнт, з будь-яких причин, вирішить в односторонньому порядку розірвати даний договір, або подав про себе недостовірні дані……Замовник (клієнт) виконує пункт 2.2.5. (повністю оплатили затрати та збитки посередника), а договір анулюється». Відмова позивачів від прийняття послуги, розцінена як одностороннє розірвання договорів представництва (а.с. 12, 19). Судом встановлено, що на виконання вимог договорів посередництва фізичною особою-підприємцем [PERSON] оформлено трудові контракти замовників ([PERSON] та [PERSON]) з роботодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «АРС Інтер» від 09.03.2015 року (далі наймач), за умовами яких наймач приймає працівника га роботу за фахом різноробочий строком на 6 (шість) місяців з 01.04.2015 року по 31.03.2016 року (а.с. 66, 67). Також, фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРС Інтер» щодо клієнтів [PERSON] та [PERSON], на що їй повідомлено таке. В березні місяці 2015 року [PERSON] директор фірми АРС Інтер, що знаходиться у [PERSON] отримала документи [PERSON] та [PERSON] та затвердила їх до праці різноробочими у місті Варшава. Трудові договори їм були оформлені 09.03.2015 року та були подані документи в Ужонд Праці на оформлення освідчення до праці. Проте ці освідчення були анульовані, оскільки дані клієнти виявили бажання перенести поїздку до [PERSON] на більш пізній період часу. Приблизно через місяць [PERSON] отримала повідомлення від Вінницької філії фізичної особи-підприємця [PERSON] про те, що ці клієнти можуть їхати. Протягом двох тижнів знову були зареєстровані нові освідчення в Уженді Праці та передано їх в Україну до Вінницької філії фізичної особи-підприємця [PERSON]. Проте, позивачі так і не приїхали до фірми роботодавця в зазначений час. На вимогу польського законодавства [PERSON] попросила повернути невикористані освідчення до праці, щоб анулювати їх у Уженді Праці. В січні місяці до [PERSON] зателефонувала фізична особа-підприємець [PERSON] з питанням чи є можливість взяти [PERSON] та [PERSON] на роботу і виготовити їм знову освідчення до праці. Але документи даних клієнтів так і не були отримані, тому ніяких документів для них не робили (а.с. 70). Також на підтвердження виконання взятих на себе зобовязань фізичною особою-підприємцем, відповідачем подані до матеріалів справи звіти офіс-менеджерів про виконану роботу за договором посередництва № 385 від 04.03.2015 року та № 386 від 04.03.2015 року (а.с. 134, 135). Відповідно до статті 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Частиною першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідач позовні вимоги в частині розірвання договорів посередництва визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. За частиною четвертою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом зясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Разом з тим, враховуючи, що договори посередництва № 385 від 04.03.2015 року та № 386 від 04.03.2015 року укладені позивачами з фізичною особою-підприємцем [PERSON], проте відповідачем у даній справі є фізична особа [PERSON] та те, що суд позбавлений самостійно проводити заміну неналежного відповідача чи залучати співвідповідача до участі у справі, а позивачами таке клопотання не заявлялось, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про розірвання договорів. При цьому слід зазначити, що судом зверталась увага позивачів та їх представника на не відповідність субєктного складу сторін договору та сторін у справі, однак позивачами до матеріалів справи подана заява про зменшення позовних вимог (а.с. 110-115), в якій відповідачем вказано фізичну особу-підприємця [PERSON], однак з відповідним клопотанням в порядку статті 33 Цивільного процесуального кодексу України позивачі до суду не звертались. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів матеріальних збитків слід зазначити, що за частиною пятою статті 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як на підставу стягнення з відповідача матеріальних збитків, представник позивача посилався на неналежне виконання [PERSON] умов договорів посередництва, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не подано, а відтак сума коштів заявлена до стягнення не підпадає під поняття «збитки». Водночас, під час розгляду справи представник позивачів зазначив, що кошти в сумі 7000,00 грн., які заявлені до стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів є завдатком, оскільки за своїм змістом договори посередництва є на думку представника договорами завдатку. У відповідності до частини першої статті 570 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Завдаток відрізняється від усіх інших способів забезпечення виконання зобов'язання тим, що може забезпечувати лише договірні зобов'язання. Тобто він слугує доказом укладення договору, який він одночасно і забезпечує, а також виступає одночасно і способом платежу, і способом забезпечення. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами. Однак, сплачені суми коштів [PERSON] та [PERSON] на виконання вимог договорів посередництва не є завдатком в розумінні вищевказаних положень законодавства, оскільки були сплачені позивачами за надані додаткові послуги, що надаються посередником за плату за бажанням замовника, що узгоджено сторонами в пунктах 3.5. договорів посередництва та не суперечить Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 272 від 06.09.2010 року, зокрема в пункті 3.5.1. (які діяли на момент укладення договорів посередництва). Тому посилання позивачів на вищевказані норми права щодо визначення завдатку є помилковим. Крім того, представник позивачів посилався і на статтю 635 Цивільного кодексу України, за частинами першою, другою якої попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Таке посилання суд вважає взагалі безпідставним, оскільки між сторонами договори укладені, що визнається сторонами на в силу частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказування. Відповідно до положень частини першої статті 11, статті 15 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Цивільно-правовий захист - це система активних заходів, які застосовуються субєктом цивільного права, компетентними державними чи іншими органами, спрямованими на усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обовязку по відновленню порушеного права на порушника. Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Зі змісту вказаної норми закону власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, передбаченим законом або договором, а тому наведене унеможливлює вирішення справи у спосіб, обраний позивачами, так як підстави щодо стягнення з відповідача коштів є за своєю правовою природою різними, а в даному позові необґрунтованими та недоведеними. Крім того, як було зазначено судом вище, оскільки договори посередництва укладені між позивачами фізичними особами та відповідачем фізичною особою-підприємцем, враховуючи невчинення позивачами процесуальних дій в порядку, встановленому статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає відповідача - [PERSON], неналежним відповідачем у даній справі. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed