Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 20.04.2017 року в розмірі 6418,62 грн., 1% за кожний день прострочення сплати суми боргу в розмірі 26622,76 грн., судовий збір сплачений ним при подачі позову в розмірі 704,80 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 2000,00 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 20.04.2017 року він надав відповідачу позику у розмірі 300,00 доларів США, що підтверджується розпискою. У добровільному порядку [PERSON] частково повернула йому кошти: 18.05.2017 року в сумі 30 доларів США, 17.06.2017 року 30 доларів США, 15.07.2017 року 6 доларів США, а решту коштів на суму 234 долари США повертати добровільно не бажає. Відповідач зобовязувалася повернути суму боргу до 25.10.2017 року та при невиконанні умов договору зобовязувалася за кожний прострочений день виплачувати по 1,0 відсотку від суми боргу, таким чином відповідно з 26.10.2017 року починається прострочення зобовязання. Отже, відповідач повинна сплатити йому заборгованість за договором позики в сумі 6418 грн. 62 коп., що відповідно до офіційного курсу НБУ складає 234 долари США станом на 26.12.2018 року та 1% за користування коштами за період з 26.10.2017 року по 16.12.2018 року в розмірі 26622 грн. 76 коп. Позивач та його представник у судове засідання не зʼявилися, позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 64). Відповідач, у відповідності до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, проте у судове засідання, призначене на 14.05.2019 року не зʼявилася, про причини неявки суду не повідомила, відзиви не подала (а.с. 59). Тому, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідачів, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно розписки від 20.04.2017 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошову сумі в розмірі 300,00 доларів США терміном на 6 місяців. Борг зобовязалася повернути до 25.10.2017 року; при невиконанні зобовязань по даному договору зобовязалася за кожний прострочений день сплачувати 1% від загальної суми боргу (а.с. 8). Згідно довідки НБУ станом на 20.04.2017 року 100 доларів США становить 2678,7082 грн.(а.с. 12-17). Згідно довідки НБУ станом на 26.12.2018 року 100 доларів США становить 2743,3934 грн.(а.с. 9-11). Відносини , що склалися між сторонами , суд відносить до правовідносин з приводу позики та вважає за необхідне керуватися главою 71 параграф 1 «Позика» ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобовʼязаний виконати свій обовʼязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовʼязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовʼязанні має право вимагати доказів того, що обовʼязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредʼявлення такої вимоги. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості. що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовʼязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобовʼязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовʼязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовʼязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно ст. 524 ЦК України зобовʼязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовʼязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовʼязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовʼязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд погоджується з проведеним позивачем розрахунком суми, що підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, право позивача, з приводу якого він звернувся до суду, порушено і воно підлягає захисту в межах заявлених вимог шляхом стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6418,62 грн., 1% за кожний день прострочення сплати суми боргу в розмірі 26622,76 грн. Згідно ст.ст. 137, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Outcome: approved