Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій посилається на те, що згідно договору купівлі продажу від 05.09.2006 року, він є власником частини земельної ділянки, в 2015 році він звернувся до Управління Держземагенства з приводу державної реєстрації права власності, однак їй було відмовлено, тому лише в 2015 році йому стало відомо про те, що [PERSON] всупереч закону [PERSON] селищна рада виділила у власність його земельну ділянку. Просив суд визнати незаконним рішення [PERSON] селищної ради Обухівського району Київської області №15/57 від 11 жовтня 2010 року, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №150858 площею 0,0552 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка,247, з кадастровим номером 3223155400:05:027:0106, виданий 11 жовтня 2010 року на імя [PERSON], скасувати запис в Поземельній книзі відносно цієї земельної ділянки на імя [PERSON], визнати незаконним рішення [PERSON] селищної ради Обухівського району Київської області №15/40 від 18 травня 2012 року, визнати недійсним договір про передачу права власності на земельну ділянку укладений 12 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] селищною радою. В судове засідання позивач не зявився, його представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] селищної ради в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов визнали повністю. Представники третіх осіб в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, при вирішенні справи поклались на розсуд суду. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того закон\-них підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,14 га, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Леніна (на даний час - Соловяненка), 245 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1400 га, кадастровий номер 3223155400:05:027:0078, що визнається сторонами і підтверджується договором купівлі-продажу від 05 вересня 2006 року (зареєстрований 06 вересня 2006 року [PERSON] селищною радою за №316), державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЕ №096738 від 29 травня 2007 року (зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010733100215), витягом з Державного реєстру правочинів та іншими матеріалами справи. Рішенням [PERSON] селищної ради Обухівського району Київської області №15/57 від 11 жовтня 2010 року передав у власність відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,0552 га. для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка, 247, при цьому ця земельна ділянка є частиною належної позивачеві земельної ділянки, а питання щодо її вилучення у власника не вирішувалось, що підтверджується рішеннями, кадастровими планами та іншими матеріалами справи. 11 жовтня 2010 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК №150858 площею 0,0552 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка,247, кадастровим номером 3223155400:05:027:0106, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №32210001001535, що підтверджується актом. 17 травня 2012 року [PERSON] звернувся до [PERSON] селищної ради із заявою про прийняття від нього земельної ділянки площею 0,0552 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка, 247, до земель запасу [PERSON] селищної ради, що підтверджується заявою. 18 травня 2012 року [PERSON] селищна рада рішенням №15/40 погодила припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0552 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка, 247, що підтверджується копією рішення. 12 грудня 2013 року [PERSON] селищна рада та [PERSON] на виконання рішення ради від 18 травня 2012 року уклали нотаріально посвідчений договір про передачу права власності на земельну ділянку площею 0,0552 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка, 247, кадастровим номером 3223155400:05:027:0106, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства до земель запасу територіальної громади смт. Козин, Обухівського району, Київської області, що підтверджується договором. 27 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області з заявою про реєстрацію земельної ділянки площею 0,14 га за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вулиця Соловяненка, 245, що підтверджується заявою. 27 жовтня 2015 року рішенням №РВ-3200209952015 [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, при цьому рішення вмотивано накладенням його земельної ділянки із земельною ділянкою 3223155400:05:027:0106, що підтверджується копією рішення. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до редакції ст.125 ЗК України, на час придбання мною земельної ділянки, було встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст.126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правомірність набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду. Доказів вчинення позивачем як власником будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось. Частина 5 статті 116 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачала, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом, але відповідач [PERSON] селищна рада Київської області, в порушення статей 116,140 ЗК України не вилучивши у власника [PERSON] земельну ділянку площею 0,0552 га, своїм рішенням №15/57 від 11 жовтня 2010 року передала її у власність відповідачу [PERSON], що вказує на незаконність такого рішення. Положенням про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою КМУ від 12.01.1993 року №15, чинним на час отримання позивачем у власність земельної ділянки, було передбачено, що Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Держкомзем забезпечує постійне вивчення потреби в земельно-кадастровій інформації. Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням грунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні. Документація державного земельного кадастру ведеться по територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областей, Республіки Крим і України в цілому з урахуванням природно-сільськогосподарського і лісогосподарського районувань та функціонального зонування територій населених пунктів. До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом. З прийняттям Закону України «Про державний земельний кадастр» вказаний порядок втратив чинність та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 було затверджено інший Порядок ведення Державного земельного кадастру. Надаючи земельну ділянки у власність [PERSON] 11 жовтня 2010 року [PERSON] селищна рада Київської області в порушення вимог ЗК України та Порядку ведення Державного земельного кадастру таких даних стосовно земельної ділянки, що передається не перевірила та надала у власність [PERSON] земельну ділянку, що належить позивачеві, що призвело до накладення земельних ділянок. Пунктом 34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена виключна компетенція міської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК). Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Виходячи з цього рішення [PERSON] селищної ради Обухівського району Київської області №15/57 від 11 жовтня 2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Соловяненка,247» винесено без урахування зазначених вище вимог чинного на час його прийняття законодавства, з порушенням права власності позивача на земельну ділянку, що є підставою для визнання його незаконним. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобовязаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частина перша статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно статей 4,10,203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Наведене свідчить, що відповідач, [PERSON], набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного рішення [PERSON] селищної ради Обухівського району Київської області. Визнання незаконним рішення селищної ради про передачу земельної ділянки у власність є підставою для задоволення інших похідних позовних вимог, зокрема визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі цього рішення, та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Виходячи з вищевказаного підлягають визнанню незаконними та недійсними наступні дії відповідачів, щодо прийняття рішення ради №15/40 від 18 травня 2012 року та укладення договору про передачу права власності на земельну ділянку від 12 грудня 2013 року. Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Враховуючи те, що при видачі оспорюваного державного акту, укладенні соспорюваного правочину, винесенні оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування було порушено передбачені законом права та законні інтереси позивача як власника земельної ділянки, суд вважає звернення позивача обгрунтованим, оскільки встановлено достатні підстави для судового захисту порушених права позивача. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, визнання позову відповідачами не порушує прав та законних інтересів інших осіб, не суперечить закону, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved