Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить відповідача [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , які є членами його сім`ї, та які з 2014 року не проживають за місцем своєї реєстрації, у зв`язком з переїздом на інше постійне місце проживання. Добровільно вирішити питання про зняття з реєстрації відповідач не бажає, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явився, у наданій до суду заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, була повідомлена про дату, час та місце судового засідання належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Гірської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, у судове засідання не з`явився, надав до суду заперечення, у якому зазначив, що відповідачка разом зі спільною дитиною донькою [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З початку проведення бойових дій в Луганській області відповідачка разом з донькою виїхала з м. Гірське на іншу територію, де не має постійного житла. З метою запобігання порушення прав неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , третя особа просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 321 від 07.02.2008 року, що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири та копією витягу Про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10,11). З копії будинкової книги вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаній вище квартирі з 19.09.2009 року. Також з будинкової книги вбачається, що [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , актовий запис 69, є донькою сторін, зареєстрована за вищевказаною адресою з 06.07.2011 року (а.с.8, 12-13). Згідно з рішенням Попаснянського районного суду Луганської області №423/2848/19 від 08.08.2019 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2009 року, шлюб між ними розірвано, місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначено з матір`ю [PERSON] (а.с.9). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного депутатом Гірської міської ради Дроздовою Г.О. від 29.09.2020 року, у вказаній квартирі відповідачка [PERSON] та неповнолітня [PERSON] не проживають з 01.09.2014 року (а.с.14). За змістом ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Проте, суд звертає увагу на те, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована неповнолітня [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав які встановлені Конституцією України та Конвенцією «Про права дитини». Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Неповнолітня [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В силу ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. При прийнятті рішення суд враховує те, що дитина відсутня за місцем реєстрації не з власної волі, батько дитини зареєстрований та продовжує користуватись зазначеним житлом. Підставою позовних вимог позивачем зазначено виїзд відповідачки з дитиною на інше місце проживання. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка разом з неповнолітньою донькою набули право власності або право користування іншим житлом, навіть адреса їх фактичного проживання, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та ст. 29, 321, 391 ЦК України, ст. 3, 7, 155, 160 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: dismissed