Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, за договором позики відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 820 000 гривень 00 копійок та зобов`язався повернути позику не пізніше 28 листопада 2016 року разом із відсотками в розмірі 3 % від суми позики щомісяця. Оскільки вказану суму позики за договором відповідач не повернув, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1 632 000 гривень 00 копійок. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні не визнала позов та пояснила суду, що це були взаємовідносини пов`язані із спільним веденням бізнесу; при цьому, вказані у договорі позики грошові кошти від позивача відповідач не отримував, а отримав від іншої особи, із якою вони спільно втрьох вели фінансові справи; у подальшому, прибуток між ними було розподілено за відповідними частинами, а тому відповідач вважає, що він розрахувався із позивачем за грошовими зобов`язаннями. Вислухавши ступне слово представників сторін та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 28 листопада 2013 року між сторонами укладено договір позики відповідно до якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 820 000 гривень 00 копійок та зобов`язався повернути позику не пізніше 28 листопада 2016 року (а.с. 2). Отже, факт отримання відповідачем від позивача зазначеної суми грошових коштів підтверджується відповідним договором позики, що укладений в письмовій формі та засвідчений нотаріально. Зокрема, вирішуючи даний спір по суті, суд насамперед виходить із передбаченої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину. Так, укладений між сторонами договір позики від 28 листопада 2013 року як правочин є правомірним, оскільки станом на дату постановлення цього рішення недійсність вказаного договору прямо не встановлена законом і зазначений договір не визнаний судом недійсним. У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги та відхиляє доводи представника відповідача про те, що даний договір позики було укладено у зв`язку із фінансовими розрахунками щодо спільного ведення бізнесу сторонами. Крім того, вказаний договір позики містить у своєму тексті відповідні застереження щодо природи вчиненого ними правочину з наміром створення відповідних правових наслідків. Із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні власних пояснень представників сторін судом встановлено, що у зазначений в договорі строк, відповідач не повернув позивачу суми позики за укладеним між ними договором. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Сума позики, що не повернута відповідачем позивачу за позикою від 28 листопада 2013 року складає 820 000 гривень 00 копійок. Також, відповідно до пункту 2 (б) укладеного між сторонами договору позики, щомісячний розмір відсотків за договором становить 3 % від розміру позики, що складає 24 600 гривень. Натомість, розрахована позивачем заборгованість за відсотками є помилковою, оскільки за нормами статті 1048 ЦК України відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами укладеного між сторонами договору позики, строк повернення позики становив не пізніше 28 листопада 2016 року. Отже, сума відсотків за договором має бути сплачена за період з 28 листопада 2013 року по 28 листопада 2016 року та становить: 24 600 гривень 00 копійок х 12 місяців (3 роки) = 885 600 гривень 00 копійок. Як наслідок, сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 28 листопада 2013 року становить: 820 000 гривень 00 копійок + 885 600 гривень 00 копійок = 1 705 600 гривень 00 копійок. Відповідно до вимог частини другої стаття 78 ЦПК України, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача та не використовує їх при вирішені спору по суті, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З цих же підстав, суд критично оцінює і не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності боргу, отримання грошових коштів відповідачем від іншої особи, а не від позивача та наявності фінансових розрахунків при спільному веденні бізнесу, оскільки факт отримання відповідачем від позивача сум позики підтверджено належними і допустимими письмовими доказами у вигляді посвідченого нотаріального письмового договору позики укладеного між сторонами. Крім того, з урахуванням положень Глави 19 Розділу V Книги І ЦПК України, суд відмовляє в задоволенні заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивач у встановлений цивільним законом строк звернувся до суду із даним позовом, що підтверджується відміткою у відбитку вхідної кореспонденції суду на першому аркуші позовної заяви. Оскільки, відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним із позивачем договором позики від 28 листопада 2013 року та не повернув останньому сум позики у визначеному розмірі та у встановлені строки, суд приходить до висновку, що порушені майнові права позивача слід захистити шляхом стягнення з відповідача на користь позивача встановленої суми заборгованості разом із відповідною сумою відсотків, що встановлені договором. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в розмірі суми, яку було отримано в борг фактично та відповідних відсотків. Також, на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial