Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати фіктивний трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] недійсним. В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що при укладенні трудового договору від 01.10.2014 року сторони не мали наміру працевлаштування [PERSON], що підтверджується тим, що він жодного дня не працював у ПАТ «ВіЕйБі Банк» на підставі трудового договору від 01.10.2014 року. При укладенні договору сторони не мали наміру створити жодних трудових наслідків і знали заздалегідь про те, що він не буде виконуватись. Укладення даного договору було спрямоване лише на отримання неправомірної вигоди у вигляді одноразової виплати значної суми коштів за трудові обовязки до яких відповідач не мав наміру приступати та виконувати, у звязку з чим вказаний договір є фіктивним та його слід визнати недійсним з дня укладення. 09.01.2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив до позову, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначено, що позивачем не надано доказів того, що відповідача не було допущено до роботи в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посилання позивача на попередню змову [PERSON] та голови правління ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в частині незаконного отримання заробітної плати та набуття трудового (страхового) стажу є лише припущеннями. Також представник відповідача зазначив, що трудовий договір був укладений відповідно до вимог законодавства. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників та дослідивши матеріали спарви, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01.10.2014 року між Публічним акціонерним товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] було укладено трудовий договір. Пунктом 1.1. договору передбачено, що [PERSON] приймається на роботу на посаду директора Житомирського РЦ для виконання роботи, обумовленої договором та посадовою інструкцією. Також умовами договору передбачено права та обовязки сторін, робочий час, оплату праці та соціально-побутове забезпечення працівника, відповідальність сторін, строк дії та інші умови договору (а.с. 9-10). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 20 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Положення статті 24 КЗпП України (чинні, на момент укладення трудового договору) передбачали, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Згідно п. 6.1. трудового договору від 01.10.2014 року даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом невизначеного строку. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В свою чергу, слід вказати, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України \~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Наслідками укладення трудового договору є виникнення трудових відносин між сторонами, а саме прийняття [PERSON] на роботу на посаду директора Житомирського РЦ, виконання ним визначених обовязків, та, зокрема, оплати праці роботодавцем. Позивач не надав суду доказів які б вказували на те, що фактично [PERSON] не був допущений до роботи та не виконував передбачені договором та посадовою інструкцією обовязки. Проаналізувавши наведене вбачається, що ознак фіктивності в укладеному між сторонами трудовому договорі не має, з огляду на настання передбачених договором правових наслідків. Посилання позивача на положення ч. 9 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які визначаються, що уповноважена особа фонду гарантування вкладів та здійснення тимчасової адміністрації має право приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обовязки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю, не можуть бути підтвердженням того, що укладення трудового договору від 01.10.2014 року було спрямоване не на настання трудових обовязків, а лише на отримання неправомірної вигоди у вигляді одноразової виплати значної суми коштів за трудові обовязки, з огляду на те, що вказана норма не забороняє уповноваженій особі збільшувати розмір заробітної плати працівника. Відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту). Цивільний кодекс України передбачає можливість визнання правочину недійсним як способу захисту саме цивільних прав та інтересів особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Враховуючи, що правові відносини щодо трудового договору регулюються трудовим законодавством України, в тому числі Кодексом законів про працю України, оспорюваний трудовий договір не підлягає визнанню недійсним, відповідно до норм Цивільного кодексу України. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed