Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на підставі Договору купівлі-продажу від 23.07.2002 та Договору дарування частини будинку від 11.12.2002 на праві власності належить 42/50 частин будинку в [ADDRESS] . Зазначив, що відповідачі зареєстровані в будинку, однак [PERSON] з 2002, а [PERSON] з 2016 року за адресою реєстрації не проживають, особистих їхніх речей в будинку немає, комунальні платежі не сплачують, і взагалі будинком не цікавляться. Тому він змушений нести додаткові витрати, пов`язані з надлишковою оплатою комунальних послуг. Просить суд визнати [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком по [ADDRESS] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.11.2018 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явився, скерував заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені, із заявами до суду не зверталися. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу частини будинку від 23.07.2002 на праві власності належить 14/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] . Згідно Договору дарування частини будинку від 11.12.2002 [PERSON] прийняв у дар 14/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] . Як вбачається з довідки Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради № 14841-01-10 від 16.08.2018 станом на 16.08.2018 за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до 391\~ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначив позивач, відповідачі у будинку не проживають, а саме [PERSON] - з 2002 року з часу купівлі частини будинку, а [PERSON] - з 2016 року після розірвання між ними шлюбу. Факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою підтверджується актом опитування сусідів № 1178 від 28.09.2018 року, згідно якого [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою реєстрації - [ADDRESS] , особистих речей в будинку немає. Згідно з ч. 2\~ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР,\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з\~ст. 72 Житлового Кодексу України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживають у спірному будинку, не здійснюють оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті, суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, суд враховує матеріальний стан позивача, який самостійно несе тягар утримання майна. Визнання відповідачів такими, що\~втратили право користування жилим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстрації. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved