Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 212-к/тр про звільнення його з посади водія автотранспортних засобів цеху саночистки і механізації, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України, поновити на роботі з 14 липня 2020 року на зазначеній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2020 року по день ухвалення рішення та стягнути 10000 грн. у порядку відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що на підставі наказу № 111-к/тр від 13.04.2020 року Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» (далі КП «ВУКГ») він був прийнятий на роботу в цех саночистки і механізації водієм автотранспортних засобів, на період часу з 14 квітня 2020 року по 14 липня 2020 року, з 5-денним робочим тижнем з тарифною сіткою 6204,00 грн., згідно штатного розпису. На підставі припису № 136 від 23.06.2020 року, він був направлений до учбового центру відповідної військової частини і 26 червня 2020 року на підставі наказу командира ВЧ [NUMBER] його прийнято на військову службу за контрактом. Зазначає, що керівництву КП «ВУКГ» було відомо про наміри проходити військову службу за контрактом, оскільки його неодноразово відпускали за викликами до військкомату. Після отримання припису про прибуття до військової частини, він в телефонному режимі повідомив свого керівника [PERSON] про вступ на військову службу і відбуття до призначеного місця служби. Крім того, перебуваючи на службі 18.07.2020 року надіслав поштою письмове повідомлення відповідачу про те, що поступив на військову службу за контрактом. Про звільнення з роботи він не знав, а наказ про звільнення отримав лише на запит адвоката 06 листопада 2020 року. Незаконне звільнення завдало позивачу моральної шкоди та призвело до душевних страждань, стресу, на ґрунті переживань викликало нервове виснаження та психічну роздратованість. Перебуваючи на захисті країни він сподівався на дотримання відносно нього гарантованих прав на збереження робочого місця, стажу, заробітку, проте відповідачем було грубо порушено його права. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем КП «ВУКГ» подано відзив на позов, в якому він заперечує заявлені позовні вимоги з огляду на наступне. Позивачем пропущено строк оскарження наказу про звільнення, оскільки копія наказу та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки були надіслані на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення і отримані ним 16 липня 2020 року, що вбачається зі змісту квитанції про вручення поштового відправлення. Позивач мав реальну можливість забезпечити продовження дії строкового трудового договору, проте на момент припинення його дії не надав жодного офіційного документу на підтвердження факту перебування на військовій службі за контрактом, чим фактично погодив своє звільнення. Письмове повідомлення [PERSON] про те, що він проходить військову службу за контрактом не може бути належним доказом незаконності звільнення, оскільки було направлене на адресу відповідача лише 18.07.2020 року, тобто вже після офіційного звільнення позивача. Крім того, контракт від 26.06.2020 року, на який посилається позивач, як на доказ проходження військової служби, має суттєві дефекти, а отже не може бути належним доказом у справі. Вимоги про відшкодування моральної шкоди вважає надуманими та необґрунтованими. В судовому засіданні представник позивача адвокат Гринь Л.В. підтримала позовні вимоги, зазначивши, що з 17.06.2020 року позивач фактично не виконував трудові обов`язки, був відсутній на роботі, проте службове розслідування причин його відсутності не проводилось, оскільки відповідачу було відомо про наміри [PERSON] проходити військову службу за контрактом, його неодноразово відпускали на підставі викликів військкомату, для проходження медогляду. 23 червня 2020 року позивач на підставі припису був направлений до учбового центру відповідної військової частини, де 26 червня 2020 року з ним укладено контракт про проходження військової служби. Він особисто віддавав припис до відділу кадрів підприємства, але цей факт тепер заперечується відповідачем. Оскільки позивачу не був відомий номер телефону директора підприємства [PERSON] , він в телефонному режимі повідомив керівника [PERSON] про те, що проходить військову службу біля м. Кам`янець-Подільський і надіслав на «Вайбер» копію наказу, попросивши передати дану інформацію [PERSON] , а 18 липня 2020 року надіслав письмове повідомлення на адресу КП «ВУКГ». Той факт, що позивача звільнено не за прогули з 17.06.2020 року, а у зв`язку з закінченням строку трудового договору 14.07.2020 року підтверджує те, що керівництво підприємства знало про перебування [PERSON] на військовій службі. Про своє звільнення позивач дізнався тільки восени, копію наказу отримав 06.11.2020 року, а тому строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі не пропустив. У зв`язку з цим, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Куровський В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки він знав про звільнення з роботи, а копію наказу про звільнення отримав 16.07.2020 року. Про те, що [PERSON] проходить військову службу за контрактом на підприємстві дізнались лише 21 липня 2020 року, після того, як отримали від нього письмове повідомлення. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до наступних висновків. Як вбачається з копії наказу № 111-к/тр від 13 квітня 2020 року про прийняття на роботу (а.с. 18), [PERSON] прийнято на роботу в цех саночистки і механізації водієм автотранспортних засобів, тимчасово за його бажанням, з 14 квітня 2020 р. по 14 липня 2020 р. Наказом № 212-к/тр від 13 липня 2020 року про припинення трудового договору (а.с.17), [PERSON] звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору, згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ст.\~65\~Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з ч.2 ст.\~39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами\~третьою\~та\~четвертою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61\~Закону України\~ «Про освіту». Частина 3 ст. 119 КЗпП України передбачає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Застереження щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на який вид військової служби призваний працівник. Верховний Суд у постанові від 04.02.2019 року по справі № 426/11214/17 (провадження № 61-47482св18) надав роз`яснення стосовно дії в Україні особливого періоду та гарантій осіб, які проходять військову службу у цей період. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Законом України\~від 17.03.2014\~року №\~1126-VII був затверджений Указ Президента\~України від\~17.03.2014\~року №\~303\~«Про часткову\~мобілізацію» і з 18.03.2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Указом Президента України від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 20.01.2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119\~КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію»). З відповіді військового комісару Ніжинського об`єднаного міського ТЦК та СП від 30.10.2020 року (а.с. 22) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був відібраний для прийняття на військову службу за контрактом осіб рядового складу та за погодженням Генерального штабу від 27.04.2020 року № 10487 направлений до 201 НЦ для укладання контракту, на підставі припису № 136 від 23.06.2020 року на прибуття до навчального центру. 26 червня 2020 року позивачем укладено контракт про проходження військової служби. Копією витягу з наказу № 139 від 26.06.2020 р. командира військової частини [NUMBER] в м. Кам`янець-Подільський підтверджується, що солдата [PERSON] зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с. 24). Отже, суд приходить до висновку, що позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.ч.3,4 ст. 119 КЗпП України. За твердженням представника відповідача, станом на 14.07.2020 року роботодавець КП «ВУКГ» нічого не знав про те, що працівник укладає чи уклав контракт про проходження військової служби, а тому звільнивши позивача діяв правомірно. В судовому засіданні встановлено, що позивач починаючи з 17 червня 2020 року по день звільнення був відсутній на роботі, що підтверджується службовими записками від 30.06.2020 р. та 14.07.2020 р. головного інженера та механіка по автотракторній техніки цеху саночистки та механізації КП «ВУКГ» (а.с. 56-57). 02 липня 2020 року йому надіслано повідомлення про необхідність надати письмові пояснення причини відсутності на роботі з 17 червня 2020 р. (а.с.55). Доказів проведення службового розслідування причин відсутності [PERSON] на роботі, суду відповідачем не надано. В матеріалах справи міститься роздрукований скріншот з мобільного додатку «Вайбер», яким підтверджується, що 04.07.2020 року позивач повідомляв керівництво КП «ВУКГ» про те, що знаходиться на військовій службі біля м. Кам`янець-Подільський, а також надсилав копію наказу, з проханням передати інформацію керівнику установи, тому позиція відповідача, який нібито не володів інформацією про причини відсутності на роботі [PERSON] , не заслуговують на увагу. 18.07.2020 року позивач поштою надіслав письмове повідомлення, що він проходить службу за контрактом. З вказаної дати керівництву підприємства офіційно стало відомо про проходження позивачем служби, однак керівництво не відреагувало на отриману інформацію у законний спосіб. Із службової записки інженера кадрових питань [PERSON] від 23.07.2020 року ( а.с. 58) випливає, що після отримання від [PERSON] письмового повідомлення про прийняття його на військову службу за контрактом, було вирішено не переглядати рішення про припинення строкового трудового договору та звільнення [PERSON] . Твердження представника відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, суд вважає необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що 14.07.2020 року [PERSON] не ознайомлювався з наказом про звільнення та не отримував трудову книжку, це підтверджується актом, складеним уповноваженими працівниками КП «ВУКГ» (а.с. 50) і не оспорюється сторонами. Копія зазначеного наказу та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки на підприємстві були надіслані позивачу рекомендованим листом. Як вказує представник відповідача, [PERSON] отримав вказаний лист 16.07.2020 року, що доводиться рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, з відміткою про вручення. [PERSON] з 26 червня 2020 року перебував на військовій службі у військовій частині [NUMBER] м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, а отже не міг отримати рекомендований лист, надісланий на адресу: [ADDRESS] . З наданої копії поштового повідомлення (а.с. 51) вбачається, що воно містить лише дату вручення та підпис невідомої особи, без зазначення прізвища, а тому не може вважатись доказом вручення наказу про звільнення позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, копію наказу про звільнення позивач отримав 06 листопада 2020 року, звернувся до суду з позовом 03 грудня 2020 року, а отже встановлені процесуальні строки не порушив. Враховуючи вищевикладене,\~суд приходить\~до висновку про\~наявність підстав\~для поновлення\~позивача на\~посаді,\~з якої\~його було\~звільнено 14\~липня 2020\~року,\~оскільки звільнення проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України. Відповідно до положень статті 235\~КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст.\~235\~КЗпП України у\~разі звільнення\~без законної\~підстави або\~незаконного переведення\~на іншу\~роботу,\~працівник повинен\~бути поновлений\~на попередній\~роботі органом,\~який розглядає\~трудовий спір.\~При винесенні\~рішення про\~поновлення на\~роботі орган,\~який розглядає\~трудовий спір,\~одночасно приймає\~рішення про\~виплату працівникові\~середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу\~або різниці\~в заробітку\~за час\~виконання нижчеоплачуваної\~роботи,\~але не\~більш як\~за один\~рік. Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~«Про затвердження\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати» №\~100\~від 08.02.1995\~року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з довідки № 1-4/1597 від 04.11.2020 року (а.с. 14), середньоденний заробіток позивача становить 375,01 грн. (а.с.14), кількість днів вимушеного прогулу 133 (з 14.07.2020 р. по 22.01.2021р.). Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 14.07.2020 року (день звільнення) по 22.01.2021 року (день ухвалення рішення судом) становить 49876, 33 грн. (375,01 грн. х 133 днів), без утримання податку й інших обов`язкових платежів і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог п.п.2,4 ч.1 ст.\~430\~ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення законних прав призвели до страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується зокрема, крім іншого, механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, ступінь вини відповідача, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, оцінює завдану [PERSON] моральну шкоду у розмірі - 5000 гривень, яка підлягає стягненню з КП «Виробниче управління комунального господарства» на його користь. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з дублікату квитанції № 0.0.1941621089.1 від 14.12.2020 року (а.с. 36) позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1681, 60 грн., з яких: 840,80 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 840,80 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди. Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку підлягає задоволенню в повному обсязі, а про стягнення моральної шкоди на 50%, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 1261, 20 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору ( 840,80 грн. + 840,80 грн. х 50 : 100 = 1261,20 грн.). Крім того, враховуючи, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved