Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 81100,00 грн., 3 % річних в розмірі 3212,89 грн., інфляційні нарахування в розмірі 21897,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 25.06.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від нього позику в розмірі 81100,00 грн., які повинен був повернути в строк до 25.09.2013 року включно. Проте відповідач зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав. У зв'язку з порушенням відповідачем умов договору, у нього також виникла заборгованість зі сплати відсотків та інфляційних витрат, а саме 3 % річних в розмірі 3212,89 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 21897,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Пояснив, що станом на час розгляду справи позика відповідачем не повернута. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 25.06.2013 року між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 823 (далі - Договір позики). Згідно умов Договору позики, відповідач позичив у позивача гроші в сумі 81100,00 грн., які отримав до підписання договору та зобов'язався повернути до 25.09.2013 року включно. Пунктом 13 Договору позики передбачено, що він складений в трьох примірниках, один з яких видається позичальнику, другий зберігається до повного погашення боргу у позикодавця і після повернення боргу буде переданий ним позичальнику, третій примірник залишається в справах нотаріуса. 25.11.2014 року позивачем відповідачу надсилалась вимога щодо повернення суми позики, яка була отримана відповідачем. Згідно ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов'язання, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. Судом в судовому засіданні був оглянутий оригінальний примірник Договору позики, який знаходився у позивача. За таких обставин, враховуючи в сукупності факт знаходження у позивача оригінального примірника Договору позики, а також його пояснення, згідно яких борг відповідачем повернуто не було, суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов'язань щодо повернення позики. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 с. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, між сторонами у встановленій законодавством формі було укладено договір позики, за яким грошові кошти було передано відповідачу. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором позики стягнення процентів не передбачено. За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу за Договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Разом з тим суд не може визнати обґрунтованим розрахунок вказаної суми, виконаний позивачем. Як вбачається з розрахунків позивача, викладених в позовній заяві, він просить стягнути 3 % річних за період з 26.09.2013 року по 20.01.2015 року, тобто за 481 день. Розмір 3 % річних за вказаний період часу дорівнює 3203,45 грн., а не 3212,89 грн., як було зазначено позивачем. Також, як вбачається з розрахунків позивача, викладених в позовній заяві, він просить стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 09.2013 року по 2014 рік включно. За 2014 рік загальний сукупний рівень інфляції складає 124,9 %. Таким чином, за 2014 року внаслідок інфляційних процесів сума боргу збільшилась на 20193,9 грн. Індекс інфляції за вересень 2013 року склав 100 %. За жовтень, листопад та грудень 2013 року сукупний індекс інфляції склав 101,1 %. Таким чином, за період з 26.09.2013 року по 31.12.2013 року внаслідок інфляційних процесів сума боргу збільшилась на 892,1 грн. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, згідно яких позивач просив стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 26.09.2013 року по 2014 рік включно, суд приходить до висновку, що загальний розмір матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів за вказаний період, що підлягають відшкодуванню відповідачем, дорівнює 21086,00 грн. (20193,9 грн. + 892,1 грн.). Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 102186,00 грн. (81100,00 грн. + 21086,00 грн.), а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 3203,45 грн., а всього - 105389,45 грн. Позивачем було визначено ціну позову в розмірі 102997,00 грн. та сплачено судовий збір в розмірі 1030,00 грн. Під час вирішення справи судом встановлено, що загальний розмір позовних вимог дорівнював 106209,89 грн., а не 102997,00 грн. (81100,00 грн. + 3212,89 грн. + 21897,00). Позов задоволено частково, в розмірі 105389,45 грн. За таких обставин,

Outcome: partial