Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та просить визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення магазину №101, розташованого у [ADDRESS], укладений 13 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON]; усунути перешкоди у користуванні вищевказаним магазином шляхом виселення [PERSON] з нежитлового приміщення магазину; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням магазину та передати йому ключі від магазину; визнати за позивачем право власності на спільне майно подружжя, а саме на ? частину нежитлового приміщення магазину №101, розташованого у [ADDRESS] В обґрунтування позовник вимог [PERSON] посилається на те, що з 05 квітня 1986 року по 05 листопада 2009 року вони з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного життя подружжям було набуте майно, зокрема, у вигляді нежитлового приміщення магазину №101, розташованого у [ADDRESS], площею 104, 4 кв. м., право власності на яке зареєстроване за відповідачкою. Також вказує, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року за ним було визнано право власності на ? частину вищевказаного магазину. Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2014 року вищевказане рішення було скасовано в частині визнання за позивачем права власності на ? частину спірного магазину, у зв'язку з тим, що він був придбаний після 2007 року, тобто після фактичного припинення між сторонами подружніх відносин. В подальшому, 13 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди нежитлового приміщення магазину №101, розташованого у [ADDRESS]. Тому, не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з дійсними позовними вимогами. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники відповідачки [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказали, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2014 року, яке набрало законної сили, було скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року та ухвалено нове рішення, відповідно до якого нежитлові приміщення спірного магазину були визнані особистою приватною власністю [PERSON], у зв'язку з тим, що зазначене майно було придбано сторонами після припинення подружніх стосунків, а саме після 2007 року. Тому, на даний час [PERSON] є єдиним законним власником спірного магазину. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення в пресі згідно вимог ст. 74 ЦПК України, тому вважається повідомленим належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників відповідачки [PERSON], суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 05 квітня 1986 року по 05 листопада 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2009 року шлюб між сторонами був розірваний. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 3 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, виділено в натурі та визнано за [PERSON] та [PERSON] право сумісної власності на майно, в тому числі: по ? частині нежитлових приміщень магазину, що розташований за адресою: [ADDRESS], що в цілому складається з приміщень загальною площею 104, 4 кв. м., право власності на які зареєстровані за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25 квітня 2008 року, кожному. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2014 року, яке набрало законної сили, вищевказане рішення було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого нежитлові приміщення спірного магазину були визнані особистою приватною власністю [PERSON], у зв'язку з тим, що зазначене майно було придбано сторонами після припинення подружніх стосунків, а саме після 2007 року. Позивач в позовній заяві, не погоджуючись з рішенням Апеляційного суду Одеської області, вказує на те, що судом наче-то було встановлено, що 2007 рік є часом коли між позивачем та відповідачем були фактично припинені шлюбні відносини. Однак, у судовому засіданні доведено, що саме позивачем при поданні позову про розірвання шлюбу було зазначено, що подружні стосунки між сторонами припинені з 2007 року, з цього періоду вони разом не проживали та не вели спільного господарства. Дана обставина була встановлена і заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2009 року, яке набрало чинності. Крім того, суд при вирішенні дійсного спору враховує те, по [PERSON] не оскаржував рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2014 року, тобто на даний час воно є чинним. Відповідно до ст. 319 ЦПК України рішення чи ухвала апеляційного суду вступає в законну силу з моменту їх проголошення. Ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Частиною 2 цієї ж статті імперативно встановлено, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Таким чином, суд вважає, що у позивача відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством України, заявляти вимогу щодо визнання права власності на майно - нежитлові приміщення магазину, що розташовані за адресою: [ADDRESS], які судом апеляційної інстанції були визнані особистою приватною власністю [PERSON], та оспорювати інші факти та правовідносини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. Тому, суд вважає безпідставними вимоги позивача в частині зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням магазину та передання ключів від магазину, а також визнання за позивачем права власності на спільне майно подружжя, а саме на ? частину нежитлового приміщення магазину №101, розташованого у [ADDRESS] (кв. 13, 17). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач посилається на ч. 2 ст. 386 ЦК України, якою встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Однак, у судовому засіданні доведено, що [PERSON] належать на праві особистої приватної власності нежитлові приміщення магазину, що розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується також свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення магазину виданим виконавчим комітетом ОМР від 25 квітня 2008 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення спірного магазину, укладеного 13 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], а також щодо усунення перешкод у користуванні даними нежитловими приміщеннями, шляхом виселення [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed