Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просить стягнути\~солідарно з\~ [PERSON] \~та Головного\~Управління Державної\~казначейської служби\~України у\~Львівській області\~грошові кошти\~у розмірі\~360017,70\~грн.\~та судові\~витрати. Свої\~позовні вимоги\~мотивує тим,\~що у\~січні 2017\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~ТОВ «Львівгаз\~збут» про\~поновлення на\~роботі,\~стягнення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу,\~премій та\~відшкодування моральної\~шкоди.\~Рішенням Залізничного\~районного суду\~міста Львова\~від 22.05.2018\~року у\~задоволенні позову\~ [PERSON] \~до ТОВ\~«Львівгаз збут»\~відмовлено.\~Постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 17.01.2019\~року апеляційну\~скаргу [PERSON] \~задоволено частково,\~рішення Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~22.05.2018\~року скасовано,\~ухвалено нове\~судове рішення,\~яким позов\~ [PERSON] \~до ТОВ\~«Львівгаз збут»\~задоволено частково:\~поновлено [PERSON] \~на посаді\~заступника директора\~ТОВ «Львівгаз\~збут»;\~стягнуто з\~ТОВ «Львівгаз\~збут» на\~користь [PERSON] \~середній заробіток\~за час\~вимушеного прогулу\~у розмірі\~358017,70\~грн.\~без урахування\~податків та\~інших обов`язкових\~зборів;\~стягнуто з\~ТОВ «Львівгаз\~збут» на\~користь [PERSON] \~на відшкодування\~моральної шкоди\~2000,00\~грн.\~Не погоджуючись\~із постановою\~Львівського апеляційного\~суду від\~17.01.2019\~року,\~Товариство звернулось\~до Верховного\~Суду із\~касаційною скаргою,\~у якій\~просило скасувати\~постанову Львівського\~апеляційного суду\~від 17.01.2019\~року,\~та залишити\~в силі\~рішення Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~22.05.2018\~року.\~Проте,\~оскільки постанова\~суду апеляційної\~інстанції набирає\~законної сили\~з дня\~її прийняття,\~Товариство фактично\~змушене було\~виконати останню.\~Тому,\~з метою\~уникнення накладення\~арешту на\~рахунки та\~кошти Товариства,\~що призвело\~б до\~неможливості здійснення\~оплати заробітної\~плати працівникам\~Товариства,\~проведення інших\~обов`язкових\~виплат та\~стягнення додаткових\~витрат у\~вигляді виконавчого\~збору та\~інших виконавчих\~витрат ТОВ\~«Львівгаз збут»\~вимушено здійснило\~оплату грошових\~коштів [PERSON] \~у розмірі\~360017,70\~грн. Постановою Верховного Суду від 16.06.2020 року скасовано постанову суду апеляційної інстанції від 17.01.2019 року. Відтак, на думку позивача, за результатами скасування постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом правова підстава отримання грошових коштів [PERSON] відпала. Також вказує, що у зв`язку із прийняттям судом апеляційної інстанції неправомірної постанови Товариство змушене було оплатити грошові кошти у розмірі 360017,70 грн., а тому державою фактично завдано шкоду їхньому Товариству у розмірі 360017,70 грн., що підлягає відшкодуванню. Просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 23 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено сторони. 09.10.2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки доказів того, що вона повідомляла неправдиві відомості, або подавала підроблені документи позивачем не надано, а тому поворот виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку не допускається. Також зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу являється виплатою, що випливає з трудових правовідносин, а не являється компенсаційною виплатою, як стверджує позивач. Також позивач не заперечує той факт, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу була здійснена ним добровільно, за відсутності рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку набувача. Просить в задоволенні позову відмовити. \~ \~ \~ \~13.10.2020 року представник позивача подав відповідь на відзив в якому зазначив, що позивач не добровільно, а вимушено здійснив оплату грошових коштів [PERSON] у розмірі 360017,70 грн., а тому [PERSON] отримала грошові кошти без достатньої правової підстави. \~ \~ \~ \~25.11.2020 року представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області скерував на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Казначейство, яке залучене до даної справи жодним чином не є учасником спірних відносин і не володіє будь якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення вказаної справи. Також звертає увагу суду на той факт, що при відшкодуванні шкоди завданої органом державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій. Скасування судового рішення Львівського апеляційного суду, який не є органом державної влади, не є підставою для відшкодування шкоди державою з бюджету. Саме Казначейство за своєю суттю є обслуговуючим банком, функції якого, у даному випадку, фактично зводяться до технічного перерахування коштів за дорученням клієнтів. Міністерство фінансів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику. У зв`язку з наведеним просять в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що даний відзив поданий поза межами строків встановлених ст. 178 ЦПК України, відповідач не просить його поновити, а тому відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України суд залишає без розгляду даний відзив. В судовому засіданні представник позивача дав пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві та відповіді на відзив, просить позов задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] дала пояснення аналогічно наведеним у відзиві на позов, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, виходить з наступного. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2018 року у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2018 року у частині вирішення вимог позову [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині вимог нове рішення, яким позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь [PERSON] 358017,7 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь [PERSON] 2000 грн. для відшуодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено /а.с. 5-8/. Судом також встановлено, що ТзОВ «Львівгаз збут» повністю виконало постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та бухгалтерською довідкою /а.с. 9-18/. Вподальшому, Постановою Верховного Суду від 16.06.2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року скасовано, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2018 року залишено в силі /а.с. 19-25/. У зв`язку з тим, що ТзОВ «Львівгаз збут» виконало постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року, яка скасована Верховним Судом, останній просить стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі 360017,70 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Велика Палата Верховного Суду у справі № 753/15556/15-ц зазначила про те, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки і недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. З матеріалів справи вбачається, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, на підставі рішення суду, за відсутності рахункової помилки з його боку, недобросовісність з боку відповідача також судом не встановлена. Велика Палата Верховного Суду у справі № 569/15646/16-ц від 04 вересня 2019 року роз`яснила чим поворот виконання рішення відрізняється від безпідставно набутого майна. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Згідно з вимогами імперативних норм ст. 239 КЗпП України та ст. 445 ЦПК України, з урахуванням того, що вказане вище судове рішення апеляційної інстанції вже було виконане на момент його скасування у касаційній інстанції, тому правова підстава набуття відповідачем права власності на вказані грошові кошти не відпала, а була змінена. Статтею 444 ЦПК України встановлено порядок вирішення питання про поворот виконання рішення, постанови. Відповідно до статті 444 ЦПК України питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення (визнавши його нечинним), він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду, відмовляє у задоволенні позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі (частина перша цієї статті). Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. Якщо питання про поворот виконання рішення суду не було вирішено судом відповідно до частин першої-третьої статті 444 ЦПК України, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді ( ч. 10 ст. 444 ЦПК України) Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року у справі №13-рп/2011, поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Згідно вимог частини першої статті 239 КЗпП України, у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають із трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалось на повідомленнях позивачем неправдивих відомостей або поданих ним підроблених документах. Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 445 ЦПК України, згідно з якою у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. До трудових спорів відносяться спори поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки регулюються трудовим законодавством. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до суду саме з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому до цієї категорії справ, відповідно ч.2 ст.445 ЦПК України, поворот виконання не допускається, оскільки спір випливає з трудових відносин. Таким чином, оскільки правовідносини, що склались між сторонами у справі випливають з трудового законодавства та судом не встановлено, що постанова Львівського апеляційного суду від 17.01.2019 року обґрунтована на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача, доказів про набуття [PERSON] спірних коштів у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються, відтак відсутні підстави для стягнення виплачених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Що стосується позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області то такі є необґрунтованими, оскільки жодних прав позивача зі сторони останнього порушено не було.

Outcome: dismissed