Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 26 січня 2017 року йому стало відомо, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], з метою ухилення від виконання своїх зобовязань щодо повернення грошових коштів за нікчемним договором, відчужили два обєкти нерухомого майна, а саме: за договором дарування від 22 грудня 2016 року відповідач [PERSON] відчужив [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Затишна,14, а [PERSON] за договором дарування від 23 грудня 2016 року відчужила [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Дружби,30. Вважає, що зазначені договори дарування не були спрямовані на настання обумовлених в них наслідків, а укладені з метою уникнення звернення стягнення на ці будинки за рішенням суду про стягнення з відповідачів грошових коштів за нікчемним правочином. Так, сторони правочинів знали, що з грудня 2016 року в провадженні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів в розмірі 191127,66 грн. Позивач вважає, що про фіктивний характер спірних правочинів свідчать наступні обставини: 1.спірні правочини були вчинені не в будь-який час, а саме під час судового розгляду спра\-ви про стягнення з відповідачів значної суми коштів. Дійсно, вони чомусь не відчужили це майно з 01 серпня 2007 року (коли [PERSON] набула право власності на будинок за адресою: м. Синельникове, вул. Дружби,30) до 02 лютого 2016 року, тобто, до подачі позивачем позову про стягнення значної суми коштів, хоча на протязі цих дев'яти років ніщо не заважало їм зробити це; 2.знаючи про необхідність повернення позивачу грошей, отриманих за нікчемним договором купівлі-продажу нерухомого майна, будь-яка чесна людина, яка не має наміру ухилитися від своїх обов'язків повернення боргу, відчужила би цей будинок добросовісному покуп\-цю, а отримані від продажу майна гроші спрямувала би на погашення боргу; 3.сторони спірних правочинів не мали і не мають наміру фактичного передавання-прийняття майна. Так, обдарована [PERSON] проживала і до даного часу продовжує проживати разом із сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Дарувальники [PERSON] та [PERSON] постійно проживали і продовжують проживати в [INFO], продовжують користуватися ним, оскільки не мають іншого житла і не збираються залишати цей будинок та вселяти в нього обдаровану доньку з її сім'єю. За таких обставин об'єктивної необхідності у негай\-ному даруванні цього житлового будинку станом на грудень 2016 року не існувало, окрім однієї - вивести це майно з-під звернення на нього стягнення; 4.договір був укладений сторонами, які є близькими родичами між собою; 5.спірні приміщення мають цільове призначення - житлові приміщення, обладнані під житло, тому в них не можна здійснювати підприємницьку діяльність; 6.обдаровані [PERSON] та [PERSON] досі не збираються використовувати дарунки за цільовим призначенням, оскільки вони досі не вселились в ці будинки; 7.договори дарування укладені між близькими родичами під час судового розгляду справи, предметом якого є стягнення з колишніх власників будинків грошових коштів у значному розмірі і відповідачі розуміють, що стягнення буде звернуто саме на ці житлові будинки; 8.сторони фіктивного правочину досягли своїй мети, а саме: майбутнє рішення суду про стягнення грошових коштів буде залишено без виконання у зв'язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення в рамках виконавчого провадження; 9.сторони вчинили правочини для виду, знаючі заздалегідь, що вони не будуть виконані, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені цими правочинами, про що свідчать вищевикладені обставини; 10.об'єктивної необхідності дарувати житлові будинки ані на тої час, ані зараз не існує, ок\-рім бажання уникнути звернення стягнення на це майно у виконання майбутнього (але реального) рішення суду про стягнення з відповідачів на користь позивача значних грошових коштів; 11.під час нотаріального посвідчення правочину обидві сторони умисно повідомили завідомо неправдиві відомості про те, що спірне майно не перебуває в судовому спорі і треті особи не пред'являють вимог щодо цього майна. 12.ухвалою судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області у да ній справі було відкрито провадження і було проведено чотири судових засідання. Але, «обдаровані» [PERSON] та [PERSON], які нібито є власниками будинків, стосовно яких йде спір, жодного разу не з'явились до суду і не беруть участі в судовому розгляд справи, хотя були належним чином повідомлені про час і місце судових засідань. І навпаки, «дарувальники» [PERSON] та [PERSON], які вже нібито не є власниками спірних будинків, регулярно відвідують судові засідання і навіть звернулися до адвоката для захисту їх інтересів в суді. Цей факт свідчить про те, що обдарованих не цікавить результат судового розгляду справи, оскільки вони є фіктивними власниками спірного майна, а фактичні власники - [PERSON] та [PERSON] дуже зацікавлені в результатах судового розгляду справи. Позивач просить суд визнати вищезазначені договори дарування житлових будинків недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності за обдарованими особами на вищезазначені житлові будинки, стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати по справі. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що зазначені позивачем обставини є лише припущеннями, цивільна справа про стягнення з відповідачів грошових коштів судом ще не розглянута, відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали повне право, як власники вищезазначених житлових будинків, розпоряджатися ними. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і зазначила, що жодних намірів ухилятися від виплати грошових коштів позивачу вона не мала, судовий розгляд зазначеної цивільної справи ще не закінчений. Вона мала намір ще з 2007 року подарувати будинки дітям. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і зазначив, що жодних намірів ухилятися від виплати грошових коштів позивачу він не мав, судовий розгляд зазначеної цивільної справи ще не закінчений. Він мав намір ще з 2007 року подарувати будинки дітям. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні підтримав письмові заперечення проти позову і просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч.3 ст.215 ЦК України зазначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, який правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Як підтверджується копіями договорів, за договором дарування від 22 грудня 2016 року відповідач [PERSON] відчужив [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Затишна,14, а [PERSON] за договором дарування від 23 грудня 2016 року відчужила [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Дружби,30. Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 26 січня 2017 року, за відповідачами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на вищезазначені житлові будинки на підставі вказаних договорів дарування. Також судом встановлено, що Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів в розмірі 191127,66 грн. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначено у рішенні Верховного Суду України №6-849цс15 від 09 грудня 2015 року, для визнання недійсним договору необхідно, щоб таким договором були порушені права позивача. Отже, при зверненні до суду, позивач повинен довести суду дві обставини: -недотримання вимог діючого законодавства, які були допущені відповідачем під час укладення оспорюваного договору; -дії відповідача спричинили порушення прав позивача. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач їх обґрунтовує лише тим, що відповідачі вчинили оспорювані договори дарування житлових будинків з метою уникнення матеріальної відповідальності за нікчемним правочином. Однак на сьогоднішній день вищезазначена цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів в розмірі 191127,66 грн. ще не розглянута, тому посилання позивача на ці обставини є передчасними. Крім того, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто позивач повинен довести суду ті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, оскільки лише на припущеннях судове рішення ґрунтуватися не може. Жодного доказу наявності у відповідачів дійсного наміру відчужити належне їм нерухоме майно саме з метою невиконання в подальшому судового рішення про стягнення з них грошових коштів, суду не надано, а зазначені позивачем обставини є лише його припущенням. Так, факт вчинення вказаних договорів дарування саме під час судового розгляду цивільної справи про стягнення з відповідачів грошових коштів не свідчить про їх вчинення саме з метою ухилення від виконання рішення суду, оскільки відповідачі даний факт ухилення заперечують і зазначають, що мета вчинення таких правочинів вже давно існувала і сторони не обмежені часовими рамками їх вчинення. Факт не проживання обдарованих у вказаних будинках не свідчить про фіктивність правочинів, оскільки згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тобто факт належності особі права власності на житловий будинок не зобовязує останнього проживати в ньому. Факт того, що договори дарування були укладені між близькими родичами також жодним чином не має наслідком визнання таких правочином недійсними, оскільки законом вчинення таких дій не заборонено. Посилання позивача на неможливість здійснення у вищезазначених житлових будинках підприємницької діяльності є необґрунтованими, оскільки взагалі не стосується предмету даного спору. Також позивач посилається на відсутність необхідності вчинення таких правочинів, однак це є лише думкою позивача, оскільки відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник має право розпоряджатися своїм майном за власним розсудом, тому визначати наявність чи відсутність необхідності відчуження належного майна належить лише власникові і це жодним чином не може вплинути на дійсність оспорюваних договорів. Необґрунтованими є і посилання позивача на те, що під час нотаріального посвідчення правочину обидві сторони умисно повідомили завідомо неправдиві відомості про те, що спірне майно не перебуває в судовому спорі і треті особи не пред'являють вимог щодо цього майна. Жодних доказів тому, що з приводу вищезазначених житлових будинків під час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів був спір і треті особи предявляти з цього приводу будь-які вимоги суду не надано. Під час нотаріального посвідчення договорів належне відповідачам нерухоме майно в заставі чи під арештом не перебувало, позовних вимог з приводу даного майна не було заявлено. Той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявляються в судові засідання під час розгляду цивільної справи також не є підставою для визнання договорів недійсними, оскільки це є правом, а не обовязком відповідачів. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed