Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], зазначивши, що Палацом одруження м. Сургут, РФ за актовим записом 19 від 04.01.1991 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. У період шлюбу між позивачем та відповідачкою на їх сумісні кошти 06 квітня 2010 року було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу, Запорізької області Чупрун Т.А. за реєстровим номером 2769 вартістю 60000 грн., яка зареєстрована в КП «ММБТІ» за відповідачкою. 02 вересня 2015 року шлюбні відносини між сторонами були припинені з того часу сторони мешкають окремо один від одного. Шлюб між сторонами на теперішній час не розірвано проте позовна заява відповідачки до позивача про розірвання шлюбу, знаходиться в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Згоди щодо питання поділу сумісного майна подружжя між сторонами не досягнуто, що спонукало позивача звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з'явивсь, суду надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за її відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином під підпис, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, ч.1 ст. 224 ЦК України урегульовує питання ухвалення заочного рішення. При цьому, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. 04 січня 1991 року між сторонами Палацом одруження м. Сургут РФ було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія [NUMBER], виданим 04.01.1991 року, про що був зроблений актовий запис за №19 /а.с.10/. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], яке видане 28.09.2004 року відділом РАЦС адміністрації м. Лянтора Сургутського району Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області, про що зроблений запис акта про народження №385 /а.с.11/. За час шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А., за реєстровим номером 2769, вартістю 60 000 грн. /а.с.13-14/. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25808722 від 08.04.2010 року, квартира [ADDRESS], зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності. /а.с.15/. Згідно копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], її власником є [PERSON] /а.с.16-18/. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у випадку поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ сторони не укладали. Таким чином, суд вважає необхідним позовну заяву задовольнити в повному обсязі та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 800 гривень.

Outcome: approved