Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб, укладений із відповідачкою 21 грудня 1991 року., та стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що за час подружнього життя в них народилося дочка [INFO] та син [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося, відповідачка принижувала та ображала позивача. Влітку 2013 року відповідачка пішла з дому жити в інше місце, а в серпні 2014 року дочка з сином теж пішли жити до відповідачки. Спільне господарство сторони не ведуть, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, а тому звернувся до суду з позовною заявою. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі, надав пояснення по обставинам справи. Відповідачка в судове засідання зявилася, позовні вимоги визнала повністю, висловила прохання щодо їх задоволення, надала пояснення по обставинам справи. Судом встановлено, що \~відповідно \~до свідоцтва про шлюб серії 1-ОЛ № 091159, виданого повторно 12.11.2015 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 1590, сторони 21 грудня 1991 року зареєстрували шлюб. Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-ОЛ № 049303 від 14.12.2000 року встановлено, що 16 листопада 2000 року народився [PERSON], батьками якого записані сторони по справі. Відповідно до ч. 3 ст 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до п.1 ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з п.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Характер взаємовідносин, які склалися між сторонами, робить їх подальше спільне життя неможливим. З цих підстав суд дійшов висновку, що сім'я існує формально. На підставі встановленого, суд приходить до висновку, що сім'я сторін розпалася і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з нього аліментів, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України визначені способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину. Одним із способів добровільного виконання матір'ю, батьком свого обов'язку утримувати дитину є відрахування аліментів на дитину за ініціативи платника (стаття 187 СК України). Частиною другою статті 18 СК України передбачено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивач стверджує, що хоче просто закріпити рішенням суду свій обовязок по сплаті аліментів, з чого видно, що батько добровільно визнає той факт, що має утримувати сина, таким суд вважає, що між батьками - сторонами по справі досягнута домовленість про сплату аліментів на спільну дитину, а тому виходячи із зазначених норм матеріального права, та встановлених обставин суд вважає, що примусове стягнення аліментів з позивача є безпідставним, тому відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів.

Outcome: partial