Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між ним та відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за ним право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А) загальною площею 55,6 м. кв., житловою площею 26,2 м. кв. з верандою (літ. а), господарськими будівлями, а саме погребом з шиєю (літ. В1, в), літньою кухнею (літ. Б), сараями (літ. В, Г, Е, З), гаражем (літ. Ж), вбиральнею (літ. К), вимощенням І, огорожею №1, воротами з хвірткою №№2,3, колодязем питним №4, розташований на земельній ділянці площею 3900 м. кв. по вул. Миру,21 в с. Чернече Балтського району Одеської області, стверджуючи, що 23.03.2015 року він уклав з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку, згідно якої сплатив відповідачу гроші у сумі 10000 грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала йому технічний паспорт, сам житловий будинок з господарськими будівлями, пообіцяла зявитися до нотаріальної контори для оформлення угоди купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення угоди, до нотаріальної контори не зявляється, крім того, оформити угоду неможливо і по причині того, що у відповідача відсутній державний акт на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями, що раніше вище вказаний житловий будинок належав братові відповідача [PERSON], померлому 15.05.2013 року, після його смерті відповідач, як спадкоємець за заповітом, фактично прийнявши спадщину, свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримала. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду з позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Відповідач до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, просить справу розглянути за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що братові відповідача [PERSON] на праві приватної власності згідно довідки Чернеченської сільської ради Балтського району Одеської області належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Миру,21 в с. Чернече Балтського району Одеської області, після смерті [PERSON], померлого 15.05.2013 року, спадщину, як спадкоємець за заповітом (заповіт від 02.04.2013 року, посвідчений секретарем Чернеченської сільської ради Балтського району Одеської області, реєстр №7, заповіт ніким не змінено і не скасовано), фактично прийняла відповідач [PERSON], але свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не отримала, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку від 23.03.2015 року, згідно якого відповідач продала, а позивач придбав вище вказаний житловий будинок за 10000 грн. і по акту прийому-передачі від 23.03.2015 року відповідач передала, а позивач прийняв житловий будинок з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, вона отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріальній конторі. Згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила у клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 23.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинен був бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що його право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved