Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси. В обґрунтування позову зазначено, що шлюб між сторонами був зареєстрований 28.06.2003р. Після цього відповідач була зареєстрована в даній квартирі. Однак у 2013р. рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між сторонами було розірвано, ще у січні 2012р. відповідач виїхала із квартири і з того моменту нею не користувалась, речей своїх в ній немає. У звязку із тим, що відповідач не проживає за вищезазначеною адресою понад 5 років, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки не повідомила. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74, ст.77 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Позивач в судовому засіданні підтвердив свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що перебування відповідача на реєстрації в його квартирі, шкодить реалізації ним його права власності, оскільки відповідач не виконує обовязків користувача житла. Також позивач зазначив, що на момент реєстрації відповідача в даній квартирі, вона належала на праві приватної власності його брату [PERSON] і відповідач була в ній прописана з усної згоди останнього. З січня 2017р. квартира належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши наявні у справі докази судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач з 26 січня 2017р. є одноособовим власником квартири за адресою: бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси (далі - спірне житло), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.51) та відповідним договором дарування від 26.01.2017р. (а.с.6-9) . В період з 28.06.2003р. до 29.07.2013р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11). За час перебування у шлюбі відповідач набула право користування спірним житлом на підставі усної згоди власника квартири [PERSON], який є братом позивача і на момент реєстрації відповідача (16.03.2011р.) був одноособовим власником спірного житла. На теперішній час в квартирі фактично проживає лише позивач, але зареєстрована ще і відповідачка (а.с.44). Ще до реєстрації розірвання шлюбу відповідач припинила проживання в квартирі позивача через погіршення відносин між сторонами. У зв'язку з цим з січня 2012р. відповідач забрала всі свої речі і більше не проживає в квартирі позивача. На теперішній час адреса фактичного проживання відповідача невідома. У зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, останній змушений сплачувати за неї комунальні послуги та не може в повній мірі реалізовувати своє право розпорядженням квартирою. Тож відповідач не виконує обовязків наймача житлового приміщення, чим порушує права позивача, тому він звернувся до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні поясненнями позивача, відповідач та сам позивач набули право користування спірним житлом на праві усної згоди власника даної квартири [PERSON] Таким чином, відповідач набула право користування даною квартирою на підставі особистого сервітуту (ч.1 ст.401 ЦК). За змістом ст.406 ЦК сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п.4 ч.1 ст.406 ЦК) або у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (п.5 ч.1 ст.406 ЦК). З матеріалів справи вбачається, що відповідач вже понад пять років не користується своїм правом на проживання у спірній квартирі і не виконує обовязків наймача житла. До того ж право власності [PERSON], який надавав дозвіл відповідачу на проживання у спірній квартирі, припинилося 26.01.2017р., внаслідок відчуження такої квартири на користь позивача. Отже на теперішній час саме позивач є одноособовим власником спірного житла (квартири) і має виключне право щодо визначення порядку користування таким майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в його квартирі порушує його права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач змушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного йому майна іншими особами т.і.. Отже реєстрація відповідача порушує і законні інтереси позивача. Таким чином, право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391, 406 ЦК позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні його квартирою в тому числі і у спосіб шляхом позбавлення її права користування таким житловим приміщення. За таких обставин позов підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує клопотання позивача про покладення судових витрат на нього. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved