Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №62/4 від 11.03.2021 виданої Кегичівською селищною радою Харківської області, до складу сім`ї позивача входить син [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] . Проте відповідач не проживає за місцем реєстрації та фактично ніколи і не проживав. Факт непроживання [PERSON] підтверджується актом №13 обстеження домоволодіння за зазначеною адресою. В акті зазначено, що при огляді в даному домоволодінні і спілкуванні з сусідами встановлено, що [PERSON] не проживає в ньому з 2013 року. Позивачу відомо, що відповідач на території України не проживає, не спілкується з ним, його точна адреса не відома. Комунальні платежі відповідач не сплачує, не несе витрат по утриманню житла, не приймає участі у побуті. Позивач на даний час не працює, пенсіонер, факт реєстрації відповідача в квартирі позбавляє його можливості оформити субсидію. Через знайомих позивач неодноразово звертався до сина з проханням знятися з місця реєстрації, проте він повідомив, що не має можливості приїхати до України. У зв`язку з цим просить визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 15.04.2021, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить слухати справу без його участі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляд справи, в судове засідання не з`явився, але надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Повідомив, що проживає за межами території України та враховуючи епідемічну ситуацію у зв`язку з поширенням короновірусу не має можливості приїхати до України та просить розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно договору дарування квартири від 13.09.2001 отримав у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої Кегичівською селищної ради Харківської області від 11.03.2021 [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] та має склад сім`ї до якої входить син [PERSON] . Відповідно до акту №13 обстеження домоволодіння [PERSON] за адресою [ADDRESS] щодо проживання в ньому [PERSON] складеного комісією Кегичівської селищної ради, при огляді і спілкуванні з сусідами встановлено, що [PERSON] в домоволодінні не проживає з 2013 року. Отже в судовому засіданні встановлено, що відповідач будучи зареєстрованим в домоволодінні позивача, фактично в ньому з 2013 року не проживає, його особистих речей в будинку немає, фактично проживає за іншою адресою, проте до цього часу за місцем реєстрації добровільно не знявся. Всі обов`язки пов`язані з утриманням будинку виконує позивач по справі. Позивач, як власник житла, жодних договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладав та відповідних обов`язків перед ним не має. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинен сплачувати з вини відповідача, тощо. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач по справі звільнив житлове приміщення з власної волі, з квітня 2013 року не проживає в ньому, при цьому в добровільному порядку не знявся з реєстрації. Відповідач вибув на інше місце проживання, не проживає в будинку більш ніж один рік, отже він втратив право користування жилим приміщенням. Зазначені в позові обставини відповідач визнав. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому підстав для відмови у його прийнятті судом не вбачається. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Позивач в позовній заяві заявив про залишення за ним судових витрат, а тому підстав для їх розподілу суд не вбачає.

Outcome: approved