Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 21 березня 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяла у позивача позику 6000 доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 21 травня 2008 року. Свої зобов'язання щодо повернення позики відповідач не виконала, борг не повернула. Отже, відповідач винна позивачу суму позики 6000 доларів США, що в еквіваленті на гривню станом на 05 липня 2016 року складає 148894,93 грн. Крім того, 3 % річних від простроченої суми становить 36297,72 грн. Розмір процентів договором позики між сторонами визначений не був, у зв'язку з чим такий розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України.За розрахунками позивача за період з 22 березня 2008 року до 04 липня 2016 року проценти від суми позики складають 145450,89 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики з урахуванням процентів та 3 % річних в загальному розмірі 330643,54 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також зазначив, що після отримання позики відповідач взагалі йому нічого не повернула, він проживав в іншій області, тому не звертався до суду. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила, що дійсно займала у позивача гроші в сумі 6000 доларів США, про що склала розписку, однак у неї на праві власності є земельний пай, який перебуває в оренді. Вони з позивачем домовилися, що погашати позику вона буде за рахунок отриманої орендної плати за землю протягом 6 років. Документи на земельний пай вона передала позивачу і на підставі цих документів позивач протягом тривалого часу отримував належну їй орендну плату за землю, тому посилання позивача на те, що вона взагалі йому не повертала позику, не відповідає дійсності. На даний час ці документи досі у позивача і вона не може їх повернути. Крім того, відповідач заявила про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки, як зазначено у позові та розписці, сума позики повинна була бути повернена в строк не пізніше 21 травня 2008 року, то з того часу пройшло більше трьох років. Просить суд застосувати позовну давність і відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є донькою відповідача [PERSON] Її мати дійсно з позивачем домовилися, що погашати позику мати буде за рахунок отриманої орендної плати за землю. Документи на земельний пай мати передала позивачу і на підставі цих документів позивач протягом тривалого часу отримував належну матері орендну плату за землю. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: розписка про отримання грошових коштів від 21 березня 2008 року; копії паспортів та ідентифікаційних номерів сторін; копія державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 лютого 2007 року. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду розписку, згідно якої 21 березня 2008 року відповідач отримала від позивача в позику грошові кошті в розмірі 6000 доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 21 травня 2008 року. Крім того, факт отримання грошової суми в позику відповідач не оспорювала, тому цей факт є встановленим. В той же час, відповідач посилається на те, що за усною домовленістю з позивачем останній отримав від неї правовстановлюючі документи на належну їй земельну ділянку і за рахунок належної їй орендної плати протягом декількох років борг погашався. Даний факт також підтвердила допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] Крім того, при поданні до суду заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу земельну ділянку 01 грудня 2016 року, відповідачем особисто до даної заяви була надана копія державного акту на право власності на земельну ділянку, згідно якого відповідач [PERSON] дійсно є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,930 гектарів у межах, згідно з планом, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради. Факт знаходження даного акту у позивача також викликає сумнів в достовірності його посилань на відсутність з відповідачем будь-якої домовленості з приводу зазначеної земельної ділянки. Крім того, виходячи зі змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність передбачена ст.258 ЦК України, але вимоги позивача до неї не входять. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із розписки вбачається, що суму позики відповідач зобов'язана була повернути позивачу не пізніше 21 травня 2008 року. Отже, з наступного дня, тобто з 22 травня 2008 року починає обчислюватися трирічний строк строк позовної давності, протягом якого позивач мав звернутися до суду з відповідним позовом. З 22 травня 2008 року до часу звернення позивача з позовом до суду, тобто до 01 грудня 2016 року пройшло більше 8 років, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Будь-яких поважних причин незвернення з відповідним позовом до суду в межах строку позовної давності позивач не довів, факт його проживання в іншій області не є поважною причиною та не позбавляє позивача можливості звернутися до суду. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 3306,44 грн. стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed