Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги по якому збільшив 21 березня 2017 року, до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення майнової шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою. В уточненій заяві (а. с. 72-75) позивач зазначив, що близько 17-00 години 9 грудня 2013 року на вулиці Чарівній в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів «ВАЗ», державний номер АР 297 АТ, під керуванням третьої особи [PERSON] [PERSON] та «Хюндай Соната», державний номер [NUMBER], під керуванням позивача. Зазначена подія, що сталася внаслідок порушення третьою особою, яка не виконала вимогу правил дорожнього руху та скоїла зіткнення з належним позивачеві транспортним засобом, спричинила технічні ушкодження автомобілю «Хюндай Соната», державний номер [NUMBER]. Цивільно-правова відповідальність третьої особи на час дорожньо-транспортної пригоди була зареєстрована відповідачем, який заяву позивача від 16.12.2013 року про виплату страхового відшкодування залишив без задоволення на підставі п. 37.1.4 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вартість спричиненої автомобілю позивача шкоди відповідно до висновку товарознавчого дослідження складає 28572 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім зазначеної суми, позивач просить покласти на відповідача видатки зі сплати вартості проведення дослідження у сумі 600 грн., вартість лікування у звязку з отриманими тілесними ушкодженнями, яка становить 1633 грн. 18 коп. Просить стягнути вказані суми з урахуванням трьох відсотків річних за період з 29 грудня 2013 року по 16 грудня 2016 року у сумі 2744 грн., інфляційних витрат в сумі 24606 грн. 47 коп. В судове засідання позивач не зявився. Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без його участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічними заявами (в частині прохання про проведення судового розгляду у їхню відсутність) звернулись до суду представник відповідача і третя особа. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 36, 158, 169 ЦПК України є підставою для розгляду справи у відсутність осіб, які беруть у ній участь. З письмових пояснень позивача, наданих суду, випливає, що заяву-повідомлення про скоєну дорожньо-транспортну пригоду, проведення оцінки та відшкодування шкоди він подав 16 грудня 2013 року через представника страхової компанії в стаціонарі медичного закладу, де перебував у звязку з отриманими в ДТП ушкодженнями здоровя. Представник відповідача також повідомив позивачеві перелік документів, які необхідно надати страховику, і призначив дату огляду транспортного засобу позивача. Додаткового надання будь-яких заяв і документів представник страховика не вимагав, заявивши позивачеві, щоб той чекав виплати страхового відшкодування. Інших дій, окрім як огляд автомобіля, відповідач не вчиняв. Не дочекавшись вирішення своєї заяви, позивач в жовтні 2015 року особисто зявився до офісу страхової компанії, де отримав розпорядження про надання копії постанови про притягнення до відповідальності іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди. Позивач після надання ним копії постанови про накладення на [PERSON] [PERSON] адміністративного стягнення по вказівці співробітників страховика заповнив наданий бланк заяви про виплату страхового відшкодування і за їхньою рекомендацією знову став чекати виплати відшкодування, проте отримав відповідь про відмову у здійснення цих дій. Вказані обставини змусили його звернутися до суду з позовом, який він просить повністю задовольнити. Письмові заперечення відповідача містять доводи про те, що відмова в отриманні страхового відшкодування зумовлена тим, що заяву про страхове відшкодування позивач всупереч вимог п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» подав за спливом одного року після заподіяння шкоди його майну. Хоча позивач і звернувся до страховика з заявою про дорожньо-транспортну пригоду 17 грудня 2013 року, проте заяву-повідомлення не можна ототожнювати з заявою про страхове відшкодування, яка характеризується певними реквізитами у відповідності до встановленої законом форми. Що стосується складових, які утворюють ціну позову в частині вимог про відшкодування шкоди здоровю, листом від 09.12.2015 року страховик вимагав від потерпілого надання переліку документів на підтвердження розміру витрат з лікування, оскільки відповідно до законодавства відшкодуванню підлягають лише обґрунтовані витрати, проте вказаний лист був проігнорований позивачем, що не дає підстав для вирішення заяви на його користь і в цій частині. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, близько 17-00 години 9 грудня 2013 року на вулиці Чарівній в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів «ВАЗ», державний номер АР 297 АТ, під керуванням третьої особи [PERSON] [PERSON] та «Хюндай Соната», державний номер [NUMBER], під керуванням позивача. Зазначена подія, що сталася внаслідок порушення третьою особою, яка не виконала вимогу правил дорожнього руху та скоїла зіткнення з належним позивачеві транспортним засобом, спричинила технічні ушкодження автомобілю «Хюндай Соната», державний номер [NUMBER]. Цивільно-правова відповідальність третьої особи на час дорожньо-транспортної пригоди була зареєстрована відповідачем. Заява позивача від 16.12.2013 року про виплату страхового відшкодування увінчалась відмовою страховика з посиланням на п. 37.1.4 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а. с. 18, 22). Вартість спричиненої автомобілю позивача шкоди відповідно до висновку товарознавчого дослідження складає 28572 грн. (а. с. 9-15). За змістом ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Як випливає із п. п. 2, 4 полісу обовязкового страхування № АС/7557093 страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну життю і здоровю потерпілих, становить на одну особу 100 000грн., за шкоду майну 50000 грн. (а. с. 46). Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення шкоди, спричиненої майну позивача, суд враховує, що позивач як особа, чиє майно зазнало шкоди під час дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу, має право вимоги до страховика про відшкодування шкоди, яку заподіяно цьому майну, і це право повинно бути захищеним. На вказаний висновок суду не впливають доводи представника відповідача про обґрунтованість відмови у виплаті страхового відшкодування через невчасне подання потерпілим заяви про страхове відшкодування у звязку з такими міркуваннями. За змістом ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, у якій має міститися: найменування страховика, якому подається заява; прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви. Як випливає з заяви-повідомлення, яка отримана страховиком 17 грудня 2013 року, позивач, викладаючи фактичні обставини заподіяння шкоди його здоровю та майну, просить на підставі вимог Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оцінити та відшкодувати йому шкоду внаслідок описаної дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 18). Суд погоджується з твердженнями позивача про те, що за змістом заява-повідомлення, адресована страховику 16 грудня 2013 року, і є заявою про страхове відшкодування, оскільки вона відповідає вимогам до заяви про страхове відшкодування, викладеним в ст. 35 Закону. В силу п. 35.3. ст. 35 Закону особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов'язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов'язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди. Оцінюючи встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що волевиявлення потерпілої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особи втілено в заяві [PERSON] від 16.12.2013 року, і це є підтвердженням дотримання потерпілим процедури звернення до страховика із заявою, а неподання ним заяви встановленого зразка зумовлено неотриманням ним консультаційної допомоги від співробітників відповідача, які, як встановлено судом, по мірі скоєння дорожньо-транспортної пригоди сприяли йому в отриманні захисту свого права, а згодом припинили ці дії, порушивши вимоги статті 34 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо обовязку визначення представником страховика причин настання страхового випадку та розміру збитків і обмежившись лише проведенням огляду пошкодженого транспортного засобу. Статтею 12 ЦК України встановлено презумпцію розумності та добросовісності здійснення особою свого права, яка діє до того часу, коли інше буде встановлено судом. Оцінюючи поведінку позивача в аналізуємій обстановці, суд вважає, що він діяв розумно та добросовісно, добросовісно вважаючи, що вчинив всі дії, необхідні для отримання страхового відшкодування. У звязку з викладеним суд вважає, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування наповнена лише формальним змістом. Хоча пунктом 37.1. 4. статті 37 Закону як підстава для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) і передбачене неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, проте суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову з цих підстав, виходячи з такого. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі, зокрема: несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку. Аналізуючи положення спеціального закону (п. 37.1. 4. статті 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») у взаємозвязку з наведеним положенням цивільного законодавства, суд доходить висновку про те, що несвоєчасне повідомлення про настання страхового випадку може бути виправдано поважними причинами. Так як подання заяви про страхове відшкодування за формою визначеного зразка з порушенням встановленого законом строку зумовлено відсутністю консультаційної допомоги з боку страховика, суд не вбачає підстав для констатації в діях позивача ознак порушення своїх зобовязань. Між тим його право на отримання страхового відшкодування передбачено як договором, так і законом. Відмова у виплаті страхового відшкодування є лише правом страховика і реалізація ним цього права не обмежує потерпілого в праві на відшкодування шкоди, яка не підлягає відшкодуванню за рахунок страховика лише у випадках, встановлених статтею 32 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», коло яких є вичерпним і під яке не підпадає порушення строку подання заяви про страхове відшкодування. За змістом ст. 36 Закону страховик,

Outcome: partial