Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 березня 2010 року в розмірі 17319,51 грн станом на 25 лютого 2021 року та судові витрати у справі в розмірі 2270 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 17 березня 2010 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг, «Тарифами» складає мі ним та банком договір про надання банківських послуг. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Банком на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом в розмірі, що зазначений в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. Надалі розмір кредитного ліміту збільшився до 16500 грн. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. В процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 25 лютого 2021 року має заборгованість 17319,51 грн, з яких 13954,69 грн - заборгованість за тілом кредиту та 3364,82 грн - заборгованості за простроченими відсотками. Відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк». Ухвалою від 3 червня 2021 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. 29 червня 2021 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить заявлені позовні вимоги залишити без задоволення. Заперечення проти позову мотивує тим, що не укладав з банком кредитний договір. 17 березня 2010 року підписав анкету-заяву на отримання кредитної картки з кредитним лімітом. Анкета-заява не містить посилань на розмір кредиту, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пні за невиконання умов договору. До позовної заяви не додані докази, що на момент підписання анкети-заяви він був ознайомлений саме з тими тарифами та Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяги з яких долучено до позовної заяви. В анкеті-заяві не вказана обумовлена сторонами сума кредиту, які він бажав отримати, не вказано даних про видачу кредитної картки, її виду, номеру та строку дії, відсутній запис про вибір ним виду картки та про отримання і ознайомлення з Пам`яткою клієнта, Тарифами і основними умовами обслуговування і кредитування. Він отримав кредитний ліміт на картку, а не кредит, в розмірі 5000 грн, який надалі збільшувався по ініціативі банку до кінцевої 16500 грн, тобто незрозуміло з чого виходив позивач при вирахуванні суми заборгованості, адже кредит йому не надавався. Згідно наведених на підставі виписки по рахунку розрахунків загальна сума стягнутих з нього банком коштів становить 46435,15 грн. З них відсотки 42767,90 грн, комісія за переказ коштів між власними картками 627,69 грн. Так зване «тіло кредиту» в сумі 13954,69 грн виплачено ним повністю, тому вимоги позивача надумані і не відповідають закону. Вважає, що банк незаконно привласнив його кошти в сумі 21685,15 грн. У відповіді на відзив, яка отримана судом 19 липня 2021 року, представник позивача зазначив, що укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання (ст.634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку, складають договір про надання банківських послуг. На підставі поданої заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку отримав відповідач, та мобільний телефон, який вказав відповідач у заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги банку - є невід`ємною частиною договору. Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю на настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 10 років. Позичальник не звертався в банк за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про обізнаність про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування. Сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови, які містяться в анкеті-заяві, витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умовах і Правилах надання банківських послуг. З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем укладено договір, який ніким не оспорений, а отже, є всі законні підстави для стягнення заборгованості. В судове засідання представник позивача не з`явився. Одночасно з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та пояснив, що не укладав з позивачем кредитний договір, а лише підписав заяву про встановлення кредитнго ліміту на картку. Користувався коштами ліміту, але банк самовільно підвищував процентну ставку і кошти, які він вносив на картку, перераховував на погашення процентів. Початковий ліміт був встановлений в розмірі 5000 грн, який надалі банк самостійно збільшив до 16500 грн. За його розрахунками ним використано при користуванні кредитним лімітом 264395,98 грн, при цьому поповнено картковий рахунок на суму 308774,52 грн. Різниця між внесеними коштами та використаними за кредитним лімітом складає 44378,54 грн. Банк зарахував як проценти та комісію внесені ним кошти в сумі 48221,28 грн. Оскільки між ним та банком не погоджувався розмір процентів, вказана сума мала зараховуватися на погашення кредитного ліміту, а не відсотків, тому в нього відсутня заборгованість перед позивачем. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення відповідача, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 17 березня 2010 року відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі анкета-заява). В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг; ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. В анкеті-заяві також зазначено, що відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту картку. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідач отримав кредитні картки: 27 липня 2011 року № [NUMBER] терміном дії 10/14; 18 квітня 2013 року № [NUMBER] терміном дії 01/17; 30 січня 2017 року № [NUMBER] терміном дії 05/19 та 10 квітня 2018 року № [NUMBER] терміном дії 01/22. 18 квітня 2013 року на видану відповідачу картку № [NUMBER] встановлений кредитний ліміт в розмірі 15000 грн; 15 лютого 2014 року кредитний ліміт збільшений до 16500 грн, а 16 травня 2019 року зменшений до 0,00 грн, про що свідчить довідка АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] . З виписки за договором за період з 27 липня 2011 року до 1 лютого 2021 року встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної картки, здійснював платежі, поповнював картку. Виписка також містить інформацію про встановлення 18 квітня 2013 року кредитного ліміту в розмірі 15000 грн та збільшення 15 лютого 2014 року кредитного ліміту до 16500 грн. За наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за договором станом на 25 лютого 2021 року становить 17319,51 грн та складається з 13954,69 грн заборгованості за тілом кредиту та 3364,82 грн заборгованості за простроченими відсотками. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1057 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. До анкети-заяви позивач додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсально, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256. Разом з тим, додані позивачем витяги не містять підпису відповідача та в матеріалах справи відсутнє підтвердження, що саме з цими Тарифами та Умовами і правлами ознайомився відповідач та погодився з ними. В судовому засіданні відповідач заперечив, що при підписанні анкети-заяви він був ознайомлений саме з доданими до позовної заяви витягами з Тарифів та Умов та правил. За таких обставин надані позивачем витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 17 березня 2010 року. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що відповідачу оформлено кредитну картку «Універсальна», витяг з Тарифів обслуговування якої надано позивачем, оскільки ні анкета-заява, ні довідка про видані картки не містять такої інформації. В анкеті-заяві позичальника [PERSON] від 17 березня 2010 року не зазначені процентна ставка за користування кредитом, умови иа порядок її зміни, порядок та умови збільшнггя розміру кредиту, порядок обчислення та розміри відповідальності за порушення зобов`язання. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, встановлену у формі сплати процентів ща користування кредитними коштами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в сумі 3364,82 грн. Щодо покликання представника позивача на висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів судових палат Касаційного цивільного суду, то з огляду на логіку побудови та мету існування передбачених в ст.403, 404 ЦПК України процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики висновки Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного цивільного суду. Відповідно до наданого позивачем розрахунку розмір заборгованості за тілом кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник) складає 13954,69 грн. Відповідач в судовому засіданні не заперечував фактичне користування кредитними коштами. Вказана обставина також підтверджується наявною в матеріалах справи випискою за його картковим рахунком, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19). Порядок черговості погашення грошових зобов`язань з моменту встановлення кредитного ліміту на картку відповідач не оспорював, а тому суд не приймає до уваги доводи відповідача та зроблений ним розрахунок щодо незаконного привласнення позивачем коштів в сумі 21685,15 грн. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти, що підтверджується випискою по рахунку, не повернуті, а також беручи до уваги вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, відповідно до якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку про те, що позивач має право вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 13954,69 грн. Таким чином, позов належить задовольнити частково. За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial