Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі. Відповідач зареєстрований та проживає в його квартирі за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана позивачем та право власності на неї зареєстроване за ним із часткою 1/1. Через її реєстрацію у вказаній квартирі позивач позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном. Добровільно відповідач не звільняє квартиру. Просить усунути перешкоди в користуванні вказаною квартирою шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною власністю та разом із нею в ній проживають їх спільні діти. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача, що діє на підставі договору, в судовому засіданні підтримав доводи відповідача та пояснив, що спірна квартира є спільним майном, тому неможливо виселити відповідача з неї. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник служби у справах дітей Селидівської міської ради, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні пояснила, що у вказаній квартирі разом з відповідачем проживають діти, тому неможливо виселити відповідача з неї. Просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого 10 червня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, [PERSON] та [PERSON] 10.06.2000 року одружилися, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 10, та після одруження її прізвище «[PERSON]». Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого 04 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 15.07.2005 року Селидівським БТІ, квартира за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності із часткою 1/1. Статтею 41 Конституції України та ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р., відповідно до ЗУ № 475/97 -ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколів та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст..ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності , закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст..ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема житло - житловий будинок, квартира (ст..ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживали разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником та зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартири та при домової території. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування нею та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Тобто права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідним від прав самого власника. Згідно довідки від 17.09.2012 року № 2688, виданої КП «Служба Єдиного Замовника» м. Селидове в квартирі за адресою: [ADDRESS], разом із [PERSON] зареєстрований [PERSON] та [PERSON], [INFO], й [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 14 лютого 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Селидівського міського управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] року та його батьками є [PERSON] й [PERSON] Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 12 березня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] року та її батьками є [PERSON] й [PERSON] Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 і ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ст. 71 ч. 1 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, з огляду на положення ст. 60 та 70 СК України необхідною умовою для набуття права на майно в порядку спільної сумісної власності є його придбання під час шлюбу. Судом встановлено та сторонами у справі не оспорюється, що спірна квартира була придбана позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень осіб, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні право щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно і всебічно з'ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки спірна квартира була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі, позивач на час розгляду справи зареєстрований у ній та в ній проживає відповідач разом із спільними з позивачем дітьми. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача через відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed