Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛ-ТРАНС» 128 665, 42 грн. завданої шкоди та судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 16 травня 2017 року наказом директора ТОВ «АЛ-Транс» №7 [PERSON] прийнятий на роботу водія-експедитора. 17 травня 2017 року із [PERSON] укладено Договір № 5 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність Відповідно до наказу директора ТОВ «АЛ-Транс» № 7-в від 17.05.2017 року за [PERSON] закріплено транспортний засіб RENAULT / Magnum 440 номер шасі VF611GTA000114495 номерні знаки KLI 33591. Відповідач здійснював доставку товарів у Київську область, під час якої пошкодив транспортний засіб. Після повернення транспортного RENAULT / Magnum 440 роботодавцем виявлено пошкодження транспортного засобу, про що складено акт огляду транспортного засобу із зазначеними пошкодженнями. Позивачем запропоновано надати Відповідачем пояснення причин та обставин пошкодження транспортного засобу RENAULT / Magnum 440. Однак Відповідач відмовився від надання пояснення. Відповідач наказом директора ТОВ «АЛ-Транс» № 4 від 28 лютого 2018 року звільнено із посади водія-експедитора з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини). Представник позивача у судове засідання не зявилася, до суду надійшла заяву проедставника позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON]\~у судовому\~засіданні не\~зявилася,\~про причину\~неявки суд\~не повідомила, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідач повідомлялася про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутністі. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити із наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16 травня 2017 року наказом директора ТОВ «АЛ-Транс» №7 [PERSON] прийнятий на роботу водія-експедитора. 17 травня 2017 року із [PERSON] укладено Договір № 5 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність Відповідно до наказу директора ТОВ «АЛ-Транс» № 7-в від 17.05.2017 року за [PERSON] закріплено транспортний засіб RENAULT / Magnum 440 номер шасі VF611GTA000114495 номерні знаки KLI 33591. Відповідач здійснював доставку товарів у Київську область, під час якої пошкодив транспортний засіб. Після повернення транспортного RENAULT / Magnum 440 роботодавцем виявлено пошкодження транспортного засобу, про що складено акт огляду транспортного засобу із зазначеними пошкодженнями. Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності згідно частини 2 цієї статті права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно пункту 1 частини 1 статті 124 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях та Секретаріату Всесоюзної Центральної ради Професійних Спілок №477/24 від 28 грудня 1977 року, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Згідно укладеного з [PERSON] договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, працівник, що займає посаду водія-експедитора який виконує роботу перевезення, безпосередньо пов'язану з зберіганням, відпуском, перевезенням та застосуванням переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і у звязку з викладеним зобов'язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Підприємство, у свою чергу, зобов'язується: створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. Пунктом 3 цього договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Згідно пункту 4 договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відповідно до частини 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Обовязок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). Позивачем не надано доказів якими все ж таки винними діями відповідачем завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила (пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди). Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов переконання, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем протиправних дій, наявності його вини у заподіянні шкоди позивачу, а також створення Товариством належних умов для забезпечення повного збереження ввірених відповідачу матеріальних цінностей, як це передбачено пунктом 2 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed