Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] (надалі - відповідач 1), та визнати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Зазначає, що між позивачем та [PERSON] 17.12.2003 року було укладено шлюб. [PERSON] після укладення шлюбу разом зі своєю донькою [PERSON] [INFO] стали проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачеві на підставі Договору дарування квартири від 02.12.1997 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.1998 року. У подальшому, 23.12.2003 року зі згоди Позивача у вищевказаній квартирі було зареєстровано [PERSON], а 13.05.2003 року було зареєстровано [PERSON] Сімейне життя не склалось з причин відсутності взаєморозуміння між подружжям, внаслідок різних поглядів на життя, моральних та культурних цінностей, а також нерозуміння проблем кожного з подружжя. Внаслідок вищевикладених обставин між позивачем і [PERSON] неодноразово траплялись конфлікти, що у подальшому призвело до неможливості подальшого проживання однією сім'єю та неможливість вести спільне господарство. В лютому 2013 року спільне життя між позивачем та [PERSON] припинилось, оскільки остання разом з [PERSON] покинули спільне місце проживання, де вони були прописані. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, при цьому зазначив, що він з дружиною проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбно - сімейні стосунки і місце фактичного проживання відповідачки йому не відоме. Відповідачка [PERSON] та [PERSON] в суд не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через засоби масової інформації, в зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності по наявних в справі доказах та провести заочний розгляд відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.12.2003 року. Від шлюбу спільних дітей не мають. Спільне життя у сторін не склалось, вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружні стосунки з лютого 2014 року. Наміру зберігати шлюб сторони не мають, що вбачається з окремого їх проживання. Шлюб підлягає розірванню, оскільки встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стали неможливими. Як вбачається з матеріалів справи позивачу належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири від 02.12.1997 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.1998 року (а.с.11-12). Як вбачається з довідки форми три [PERSON] та [PERSON] залишились зареєстрованими у вищезазначеній квартирі. Відповідно до наявної у матеріалах справи інформації, а саме листа начальника управління Оболонського УП ГУ НП Ніконова М.М., що була надана на запит суду від 18.01.2016 року, за вихідним № 1914/2016, [PERSON] та [PERSON] до органів поліції, щодо перешкоджанню в користуванні квартирою [ADDRESS] з письмовими заявами не звертались. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об*єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім*ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Слід зазначити, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім*ї власника втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved