Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти, мотивуючи тим, що 30.01.2017 р. позивач уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 80 000 грн., з умовою їх повернення до 21.04.2017 р. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, яка написана і підписана особисто відповідачем. По закінченні зазначеного строку і до сьогоднішнього дня, відповідач не повернув позивачу кошти. На численні звернення про повернення суми боргу відповідач зазначає різні причини, щоб уникнути повернення боргу. Зважаючи на те, що останній добровільно кошти не повертає, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість згідно розписки у сумі 80 000 грн, втрати від інфляції у сумі 18 944грн, 3% річних за користування коштами у сумі 4 688,22 грн. та судові витрати у сумі 1 036,32 грн. Позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив суд позов задоволити, справу слухати за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд аналізуючи обставини та докази встановлені під час судового розгляду, вважає, що позов підлягає до частково задоволення з наступних підстав: -із розписки від 30.01.2017 р., вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошову суму у розмірі 80 000 грн., які зобов`язався повернути до 21.04.2017 р. -згідно проведеного [PERSON] розрахунку інфляційних збитків втрати від інфляції становлять 18 944 грн., відсоткова ставка 3% річних становить 4 688,22 грн. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником. В той же час, позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, а тому з нього слід стягнути заборгованість згідно розписки у сумі 80 000грн. та 3% річних за користування коштами у сумі 4 688,22 грн, а всього разом 84 688,22 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у сумі 18 944 грн., то у цій позовній вимозі слід відмовити, оскільки останнім не надано належних доказів на обґрунтування індексу інфляції за прострочений період сплати боргу. Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 846,88 грн. На підставі ст. ст. 526, 549, 551, 554, 610, 1048 ЦК України,

Outcome: approved