Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 68444,51 гривень; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування зазначає, що з 23.01.2020 року позивач прийнятий на посаду директора Західної регіональної філії Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство». 21.08.2020 року його було звільнено з займаної посади за її заявою про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, зазначила, при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок, заборгованість по заробітній платі у розмірі 68444,51 грн. погашена не була, тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою від 26.01.2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просить такий задоволити з підстав у ньому наведених. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила, просить в задоволенні такого відмовити, дала пояснення аналогічні наведеним у письмових додаткових поясненнях від 02.04.2023 року, в яких зазначено, що позивач займав посаду директора Західної регіональної філії Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», до обов`язків якого відповідно до Положення про Західну регіональну філію Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» визначено, що директор забезпечує нарахування та виплату заробітної плати працівникам Філії ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство». Таким чином належним відповідачем у справі є не ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», а Західна регіональна філія Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», якою і видано довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату позивачу. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено та не заперечено сторонами, що позивач з 23.01.2020 року по 21.08.2020 року працював на посаді директора Західної регіональної філії Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство». Відповідно до наказу директора Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» № 78-к від 21.08.2020 року позивача звільнено із займаної посади з угодою сторін, що вбачається із наявної в матеріалах справи копії наказу. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачем у день звільнення з позивачем не був проведений повний розрахунок, відповідач не виплатив позивачу заробітну плату, що не оспорюється самим відповідачем. Посилання відповідача на те, що позивачем було самостійно нараховано невиплачену йому заробітну плату відповідно до Положення про Західну регіональну філію Державного Підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» та повноважень керівника Філії, а тому ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» не є належним відповідачем у справі, судом оцінюється критично, оскільки [PERSON] був прийнятий на посаду директора Західної регіональної філії Державного Підприємства ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» відповідно до наказу № 10-к від 21.01.2020 року Генерального директора Державного Підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» Є. К. Красільського, що вбачається із наявної в матеріалах копії наказу, та звільнений із посади керівником Державного Підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство». Відповідно до п. 3.1 Положення про Західну регіональну філію Державного Підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» Філія ДП «УКП ДАГП» не має статусу юридичної особи, є відокремлиним відрозділом Підприємства, діє від імені та в його інтересах. Разом з тим, судом враховано, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі, чим спростовуються твердження представника, що вказаний у справі відповідач - Державного Підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» - є неналежним. Таким чином, роботодавцем [PERSON] у визначений вище період виступило ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», що вбачається із наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, зокрема і копії трудової книжки позивача. З копії Довідки № 49/10/2020 від 27.10.2020 року за період з 21.01.2020 року по 25.08.2020 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у сумі - 100818,81 грн. Борг невиданої зарплати станом на 27.10.2020 року склав - 68444,51 коп. Отже, на момент звільнення відповідачем, розрахунок з позивачем не був проведений. Право на своєчасне одержання винагороди за працю гарантовано ст. 43 Конституції України. Статтею 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, забезпечується державою. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Згідно з вимогами ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинно виплатити працівникові його середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку та за затримку видачі трудової книжки, тобто за час вимушеного прогулу. Остаточна заборгованість становить 68444,51 грн. вказане не спростоване стороною відповідача, доказів сплати заборгованості перед позивачем суду не представлено. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивачка знаходилася з відповідачем у трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Таким чином, оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач не здійснив виплату нарахованої, проте не виплаченої заробітної плати, а тому остання підлягає стягненню в судовому порядку. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved