Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просила вселити її до квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Цю квартиру вона передала в іпотеку [PERSON] відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24.03.2010 року, яким забезпечено її зобов,язання за договором позики перед [PERSON] від 24.03.2010 року. 22.07.2010 року між нею на відповідачем було укладено додатковий договір до договору позики від 24.03.2010 року, яким не змінено умов передачі квартири в іпотеку. У зв,язку із виконанням зобов,язань за договорами позики [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотека держателя 24.12.2016 року. Вона залишається зареєстрованою у вказаній квартирі, але не може нею користуватись, оскільки змінені замки на вхідних дверях, а відповідач добровільно їй доступу до квартири не надає. Добровільно вона із квартири не виселялась, а з 2011 року вона там не проживала у зв,язку з проведенням у квартирі ремонту і неможливості проживання в ній. Тому вона вважає, що є всі підстави для задоволення її позову у повному обсязі. Ухвалою судді\~ \~від 04\~червня 2020\~ року\~ \~позовну \~заяву \~прийнято \~до розгляду, відкрито провадження по вищевказаній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.09.2020 року у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено, задоволено клопотання позивача про заміну неналежного відповідача та замінено відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 19.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. \~ \~ \~ \~16.11.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого відповідач [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог, просить в позові відмовити у повному обсязі та застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу позовної давності посилаючись на те, що відсутні будь які порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідача. 24.12.2016 року зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] . Позивач не є васником квартири [ADDRESS] , її право власності припинилось у грудні 2016 року. Отже, з грудня 2016 року, [PERSON] втратила право вимагати вселення до належній [PERSON] на праві власності спірної квартири. Позивач стверджує, що з 2011 року вона не проживає в спірній сквартирі, тому вона зобов,язана зареєструвати своє нове місце проживання протягом тридцяти календарних днів. Отже, факт реєстрації місця проживання у певній квартирі не є підставою вимагати вселення до даної квартири. Більше того, посилання позивача про реєстрацію її місця проживання у спірній квартирі є неправдивими. Відповідач зазначає, що позивач у позовній заяві декілька разів перекручивала та спотворювала дійсні обставини справи, спочатку достовірно знаючи, що згідно з інформаційною довідкою з Державних реєстрів від 19.02.2020 року, наданою позивачем, з 24 грудня 2016 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , а не [PERSON] , який там навіть не проживає, позивач у позові називає власником квартири [PERSON] і звертається до неналежного відповідача [PERSON] також в позові позивач зазначила, що рішення щодо виселення її із квартири, які набрали законної сили, судом не ухвалювались. Але їй точно було відомо, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2017 року вирішено виселити її із квартири [ADDRESS] . Це рішення [PERSON] виконала самостійно. Отже, позивач заявляє завідомо безпідставний позов. Крім того, з метою компенсування витрат, які були понесені [PERSON] у зв,язку з виниклою необхідністю звернення до адвоката Поліщука О.Л. для надання ним професійної правничої допомоги з метою складання відзиву на позовну заяву на виконання вимог ч.3 ст. 137 ЦПК України відповідач просить стягнути з позивача на правничу допомогу 5120,00 грн. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача адвоката Ходаковського Ю.В.,свідка [PERSON] , дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Частиною 1ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст.4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~всі судові процедури повинні бути справедливими. Пунктом 1 частини 2\~статті 49 ЦПК України\~визначено, зокрема, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог). Судом встановлені наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що згідно договору позики між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований за № 959, вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] у власність 10400 доларів США зі строком повернення 24 березня 2011 року. Крім того, 24 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторони домовились про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] в разі невиконання позичальником зобов,язань за договором позики. Згідно додаткового договору від 22.07.2010 року позики вбачається, що відповідно п.1 сума позики складає 21700 доларів США зі строком повернення 24 липня 2011 року. Заочним ріщенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.05.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу у розмірі 29 415 доларів США, що на той час еквівалентно 345 051,48 та неустойку в сумі 1 844 000 гривень, а всього 2 189 051 грн. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.01.2016 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по справі та вишезазначене рішення було скасоване. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 29 415 доларів США, що на той час еквівалентно 769822,91 грн та неустойку в сумі еквівалентній 769 822,91 грн, а всього 1 539 645,82 грн. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.03.2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року залишено без змін. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.10.2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом надання [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь якій третій особі, передати предмет іпотеки в управління [PERSON] до його реалізації та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.02.2015 року заява [PERSON] про перегляд зазначеного рішення залишена без задоволення. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 20.07.2017 року заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.10.2014 року змінено. Вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь якій третій особі покупцю на його власний розсуд за початковою ціною 442400, з наданням [PERSON] всіх повноважень, необхідних для продажу вказаного предмету іпотеки. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Відповідно договору відступлення права вимоги від 07.06.2016 року вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов,язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим Малаховою Г.І. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 24 березня 2010 року за реєстровим № 961, який був укладений в забезпечення виконання зобов,язання за договором позики, посвідченим Малаховою Г.І. -приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 24 березня 2010 року за реєстровим № 959 з додатковим договором по договору позики, посвідченим Малаховою Г.І. -приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 22 липня 2010 року за реєстровим № 2535, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого, боржник [PERSON] зобов,язана повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 21700 доларів США в строк до 24 липня 2011 року. 13.06.2016 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та іпотечним договором. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.05.2017 року задоволено позов [PERSON] та виселено [PERSON] із спірної квартири. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.06.2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення. Відповідно постанови Харківського апеляційного суду від 08.10.2019 року заяву [PERSON] про відмову від позову було задоволено, та заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.05.2017 року визнано нечинним, провадження у справі закрито. Відповідно постанови державного виконавця Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ,янському та Слобідському районах в м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 24.09.2019 року вбачається, що 13.09.2019 року, в ході проведення виконавчих дій за адресою: [ADDRESS] в присутності працівників поліції ( екіпаж 2102), стягувача [PERSON] та двох понятих: [PERSON] , [PERSON] , що приміщення за вказаною адресою було звільнено добровільно боржником. На момент прибуття державного виконавця у вказаному прміщенні не було виявлено особистих речей боржника, у тому числі меблів, побутової техніки та домашніх тварин. Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна вбачається, що 19.02.2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадкахі в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, окрема із правочинів. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, право вимагати вселення у квартиру належить лише власнику квартири, а позивач припинила бути власницею спірної квартири у грудні 2016 року та з цього ж часу втратила право вимагати вселення у спірну квартиру, яка належить [PERSON] . Згідно із інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова № 0003248-2017 від 20 вересня 2017 року у квартирі [ADDRESS] не зареєстровано місце проживання жодної особи. Відповідно листа відділу реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова від 08.09.2017 року на ім,я Подвезька В.І. вказано, що « за результатами розгляду Вашої заяви від 08 вересня 2017 року щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, визначеної у відповідній заяві та доданих до вищезазначеної заяви документів, які свідчать про припинення у цієї особи підстав на право користування житловим приміщенням, у зв,язку із його відчуженням, було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання особи, вказаної у Вашій заяві» Отже, [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS] не має ані права власності, ані права користування,ані будь якого іншого права, тому не має підстав вимагати вселення до даної квартири. Відповідно до ч.3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Тому, звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення позичальника іпотекодавця із житлового приміщення, на яке звернено стягнення. У частині третій\~статті 3 ЦПК України\~визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Виходячи з вимог ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України\~та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 82 ЦПК України\~передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах\~учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердженні позовних вимог, тому позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. У відзові на позовну заяву відповідач заявив про застосування до вимог позивача позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об,єктивні ( сам факт порушення права), так і суб,єктиівні ( особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та « могла довідатися» ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумцію можливості та обов,язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду,недостатньо. Разом з тим, згідно із ч.3,ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред,явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб,єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи- носія порушеного права ( інтересу). При цьому, як у випадку пред,явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред,явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов,язковість доведення стороною спору обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] , при зверненні до суду із позовом такий строк пропущено, оскільки суду не надано доказів, що вона не знала і не могла знати про порушення її прав, оскільки вона була стороною по судовим справам, які розглядались протягом 2017 2019 роках щодо виселення із квартири [ADDRESS] . , а про зміну власника спірної квартири позивач довідалась 24.03.2016 року, з моменту звернення стягнення на предмет іпотеки і реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру,тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору почався з 24.03.2016 року, разом з тим, з позовом, позивач звернулась до суду 02 червня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення у зв,язку зі спливом позовної давності. Крім того відповідачем понесені витрати на правничу (правову) допомогу. Статтею 59 Конституції України\~визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Матеріали справи містять докази понесення відповідачем [PERSON] на правничу допомогу адвоката витрат в розмірі 10240,00 грн. На підтвердження цього відповідачем було надано: договір № 01-11/11-20 від 11.11.2020 року, калькуляція рахунок, який є додатком № 1 до договору № 01-11/11-20 про надання правової допомоги від 11.11.2020 року, акт приймання передачі наданих послуг з правової допомоги від 11.11.2020 року, квитанція на суму 5120,00 грн від 11.11.2020 року; договір № 01-03/12-20 від 03.12.2020 року, калькуляція рахунок, який є додатком № 1 до договору № 01-03/12-20 про надання правової допомоги від 03.12.2020 року, акт приймання передачі наданих послуг з правової допомоги від 03.12.2020 року, квитанція на суму 5120,00 грн від 03.12.2020 року. Крім того, підлягають стягненню судові витрати на користь [PERSON] , оскільки позивач при зверненні до суду з позовною заявою вказувала відповідача [PERSON] , яким в свою чергу були понесені за даною справою судові витрати. На підтвердження цього [PERSON] було надано: договір № 01-25/06-20 від 25.06.2020 року, калькуляція рахунок, який є додатком № 1 до договору № 01-25/06-20 про надання правової допомоги від 25.06.2020 року, акт приймання передачі наданих послуг з правової допомоги від 25.06.2020 року, квитанція на суму 5120,00 грн від 25.06.2020 року Надані докази є допустимими та підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, то з позивача на користь відповідача суд стягує витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 10240,00 грн. на користь відповідача [PERSON] та у розмірі 5120,00 грн на користь первісного відповідача [PERSON] . На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved