Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 13.01.2010р. між ТОВ «Гіранавт» та відповідачем [PERSON], яка на той час займала на цьому підприємстві посаду інженера з охорони безпеки, був укладений договір безвідсоткової позики, на підставі якого відповідач отримала від позивача безвідсоткову позику в сумі 25000 грн. строком на 36 календарних місяців. За час роботи на підприємстві відповідачка повернула частину позики в сумі 11622,58 грн. шляхом добровільного договірного відрахування коштів зі своєї заробітної плати. У 2011 році відповідачка була звільнена з підприємства і перестала сплачувати вказану позику, в результаті чого залишок боргу в сумі 13377,42грн. так і не був повернутий, добровільно повернути борг відповідачка не бажає. Тому позивач звернувся до суду, просив в своєму позові стягнути з відповідача вказаний залишок боргу за договором позики, 3 відсотки річних від простроченої суми в розмірі 219,38 грн., а також судові витрати в сумі 229,40 грн. В судовому засіданні представники позивача Нагорний Р.І. та Буднікова Н.П. позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позові, а також додали, що доказом укладання вказаного договору та отримання відповідачкою позики в сумі 25000 грн. є, крім підпису самої відповідачки в договорі, те, що в своїх письмових запереченнях проти позову відповідачка сама визнала факт підписання цього договору та не заперечувала отримання вказаної позики. Крім того, згідно наданих до суду відомостей про отримання заробітної плати відповідачкою, вона відраховувала на протязі 2010 та 2011 року до самого свого звільнення кошти зі своєї заробітної платні на погашення позики, що також є доказом укладання та визнання цього договору відповідачкою. Просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що стороною позивача не надано до суду належних і достатніх доказів факту укладання вказаного договору позики та отримання грошей за ним, оскільки сама відповідачка стверджує, що саме договір 13.01.2010р. вона не укладала, під ним стоїть не її підпис, грошей за цим договором вона не отримувала - у видатковому касовому ордері від 14.01.2010р. відсутній її підпис, з заробітної плати вона погашала заборгованість за іншими договорами позики, дату яких вона не пам'ятає. В своїх письмових запереченнях проти позовних вимог відповідачка визнала вказаний договір позики та отримання вказаних грошових коштів, оскільки забула всі обставини подій та переплутала цей договір з іншими. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог на підставі наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В якості доказу укладання договору безпроцентної позики між сторонами, позивачем до суду був наданий договір безпроцентної суди від 13.01.2010р. між ТОВ «Гіранавт» та [PERSON] На підставі наявних доказів суд не може зробити категоричний висновок про те, чи дійсно цей договір був укладений між сторонами, оскільки відповідачка [PERSON] це не визнала, стверджує, що саме цей договір з позивачем вона не укладала та його не підписувала. Клопотання про проведення судово-почеркознавської експертизи жодним з учасників розгляду справи не заявлялось. Суд не може вважати беззаперечним доказом укладання такого договору факт визнання цього відповідачкою [PERSON] у своїх первинних письмових запереченнях від 29.10.2013р., оскільки відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України, доказами по справі можуть бути лише пояснення сторін, допитаних як свідків. Відповідач [PERSON] в якості свідка в судовому засіданні не допитувалась, клопотання про це жодним з учасників розгляду справи не заявлялось. Сама відповідачка змінила свою позицію з цього приводу за час розгляду справи. Але у будь-якому випадку, виходячи із змісту ст.ст.1046, 1047 ЦК України, найважливішим та ключовим у вирішенні спору, що розглядається, є докази факту отримання позичальником грошових коштів від позикодавця, оскільки законодавець пов'язує з цим фактом момент укладання договору позики та, відповідно, доказування укладання цього договору. В даному випадку в якості доказу факту отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів в сумі 25000 грн. за договором позики від 13.01.2010р. позивачем до суду були надані прибутковий касовий ордер від 14.01.2010р., видатковий касовий ордер від 14.10.2010р. та відомості на отримання заробітної плати відповідачем [PERSON] за 2010-2011рр. Суд вважає ці докази неналежними та недопустимими на підставі наступного. Позивач, як юридична особа, при проведенні грошових операцій повинен керуватись правилами ведення бухгалтерського обліку і складені ним бухгалтерські та касові документи повинні відповідати цим правилам. Тому доказами проведення будь-яких грошових операцій можуть бути лише складені та оформлені належним чином саме вказані документи. Прибутковий касовий ордер від 14.01.10р. свідчить лише про те, що ТОВ «Гіранавт» отримало з банку грошову суму в 25000 грн. «на получение ссуды на возвратной основе». Тобто вказаний документ не містить в собі жодної інформації стосовно того, кому була призначена ця «ссуда» та чи була вона виплачена насправді, а не повернута назад чи залишена на підприємстві. Видатковий касовий ордер від 14.01.2010р. на видачу грошей [PERSON] взагалі не містить підпису або будь-якого іншого напису рукою отримувача коштів. Тобто цей документ складений з грубим порушенням існуючих правил ведення касових операцій і взагалі не може бути доказом не тільки того, що вказані грошові кошти були отримані [PERSON], а і того, що вони взагалі видавались будь-кому. Тим більше безпідставним є посилання на цей документ представників позивача, оскільки в ньому вказано, що підставою видачі цих грошових коштів є «договор ссуды на возвратной основе от 13.01.2009г.», тобто інший договір, який позивачем до суду наданий не був і його зміст суду невідомий. Надані до суду платіжні відомості на видачу заробітної плати відповідачу за 2010-2011 рр. свідчать про те, що відповідач [PERSON] в певні місяці своєї роботи у позивача отримувала певні грошові кошти в якості заробітної плати. Представники позивача в своїх поясненнях стверджували, що відповідачка мала заробітну плату в розмірі 750 грн., а фактично отримувала значно менше - за відрахуванням сплати боргу за договором позики, на підтвердження чого надали відповідні відомості нарахування заробітної плати. Але під час вивчення вказаних документів встановлено, що позивачем до суду надані платіжні відомості на видачу заробітної плати за виключенням, як мінімум, авансу. Тобто з наданих до суду документів неможливо встановити, грошові кошти в якому конкретно розмірі були отримані відповідачем в якості заробітної плати та інших виплат. Крім того, у відомостях нарахування заробітної плати у графі «удержания» зазначено, що ці відрахування здійснюються «за ссуду» (у 2010 році) та «за ссуду и путевку» (у 2011 році). Таким чином, є недоведеним та невідомим, на погашення боргу за якою конкретно позикою були направлені ці відрахування, а у 2011 році це також могли бути відрахування на путівку. Доходячи вказаних вище висновків, суд вважає недостовірним наданий позивачем доказ у вигляді довідки про те, що позика відповідачу [PERSON] позивачем надавалась лише один раз - за договором від 13.01.2010р., оскільки у картці рахунку контрагента [PERSON] (л.с.26), наданої до суду самим позивачем, вказаний ще один договір позики - №1 від 03.04.2008р., борг за яким вона також гасила у 2011 році. А у вказаному вище видатковому касовому ордері від 14.01.2010р., вказаний договір позики від 13.01.2009р. Тобто, можна вважати очевидним, що надана до суду довідка, складена самим представником позивача, не відповідає дійсності. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При вирішенні даної справи, суд доходить висновку, що позивачем є недоведеним як факт укладання договору позики від 13.01.2010р., так і факт повного або часткового виконання цього договору кожною із сторін, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed