Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 13.04.2009 року приблизно о 17.25 годин сталося ДТП винним в якому, відповідно до вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08.12.2009 року є відповідач [PERSON] за ст.286 ч.1 КК України. Учасниками ДТП були відповідач [PERSON], який керував транспортирним засобом автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO» реєстраційний номер [NUMBER] та відповідач [PERSON], який керував транспортирним засобом мопедом «Альфа Мото», на якому позивачка була пасажиром. Внаслідок ДТП позивачка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості і перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Артемівської ЦРЛ та була визнана інвалідом 3-ї групи. Після отримання позивачкою тілесних ушкоджень внаслідок ДТП вона за станом здоров`я не могла працювати на 1-ну повну ставку вихователем дитячого садка і в період з 11.01.2010 року по 30.11.2010 року працювала в дитячому садку №54 м. Артемівська на посаді вихователя на 0,75 ставки. Крім того, внаслідок зміни навантаження з одної ставки на другу нею було втрачено право на нарахування індексації у звязку з підвищенням заробітної плати. Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь завданий їй в результаті ДТП матеріальний збиток у зв'язку із втратою заробітної плати за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року на загальну суму 10247,97 грн. Ухвалою суду в якості співвідповідача по справі було притягнуто [PERSON], на мопеді якого [PERSON] була пасажиркою. Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 23 вересня 2015 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10247,97 грн. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до апеляційного суду Донецької області із апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення. В задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вважає, що суд ухвалив оскаржуване рішення без повного та всебічного з'ясування обставин, на які посилались сторони. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача звернувся до апеляційного суду Донецької області із апеляційною скаргою, в якій вказав, що в рішенні суду першої інстанції не зазначено, на підставі яких норм ЦПК України суд залучив до справи в якості співвідповідача [PERSON], та на підставі яких доказів з [PERSON] повинно солідарно з [PERSON] бути стягнені кошти на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Просив рішення Артемівського міськрайонного суду від 23 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, кошти в сумі 10247,97 грн. У судовому засіданні сторони та їх представники наполягали на задоволенні своїх апеляційних скарг та заперечували проти задоволення апеляційної скарги протилежної сторони у справі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом вручення йому особисто судової повістки, про що в справі є розписка про її отримання (а.с. 177). Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи. Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам Закону не відповідає. Так, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що згідно вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08.12.2009 року [PERSON] визнаний винним та засуджений за скоєння злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України, вирок набув законної сили 24.12.2009 року. Потерпілою по зазначеній кримінальній справі була [PERSON] (а.с. 4). Згідно довідки МСЕК серія ДОН-07 № 030137 від 12.11.2009 року [PERSON] встановлена інвалідність 3 групи до 12.11.2010 року (а.с. 7). Згідно довідки МСЕК серія 10 ААА № 423969 від 23.11.2010 року [PERSON] встановлена інвалідність 3 групи до 01.12.2012 року (а.с. 5). Згідно довідки МСЕК серія 10 ААВ № 377524 від 04.12.2012 року [PERSON] встановлена інвалідність 3 групи до 04.12.2015 року (а.с. 6). Відповідно до довідки №147 від 30.12.2014 року виданої відділом освіти Артемівської міської ради, передбачувані доходи, недораховані у звязку з отримання травм вихователю ДНЗ №54 [PERSON] складали б з урахуванням різниці між 1 ставки без нарахування індексації і 1 ставка з нарахуванням індексації, що в загальної сумі за 2012 - 2014 роки складає 10247,97 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. У відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, невірно застосувавши норми матеріального права, прийшов до помилкового висновку про задоволення позову [PERSON] про відшкодування заробітку, втраченого потерпілою внаслідок зменшення професійної працездатності, розрахувавши цю втрату виходячи із того, що останню було переведено на 0,75 відсотків ставки, не врахувавши при цьому положення ст.1197 ЦК України. Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] стосовного, того, що оскільки позивач [PERSON] у своєму позові фактично ставить питання про стягнення недоплаченої суми індексації, у зв'язку із тим, що вона була переведена на 0,75 відсотків ставки після встановлення їй 3-ї групи інвалідності, то це не є доказом втрати останньою професійної працездатності та отримання інвалідності у зв'язку з ДТП. Такі послання не узгоджуються із заявленими позовними вимогами [PERSON], де та саме ставить питання про відшкодування їй втраченого заробітку, який вона втратила внаслідок травми, отриманої у ДТП, до того ж у судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що звернулась до суду саме відшкодувати втрачений нею заробіток на час часткової втрати працездатності. Невірний розрахунок втраченого заробітку, який було проведено внаслідок невірного застосування позивачкою норм матеріального права не може бути підставою у відмові у задоволенні її позову по суті позовних вимог. Така правова позиція викладена у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №5. Суд вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] про те, що втрачений заробіток виходячи із положень ст. 1197 ЦК України повинен бути розрахований у відсотках від середнього місячного заробітку, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, заслуговують на увагу. Так, у відповідності до ч. 1, ст. 1197 ЦК України: 1. Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності -загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Так, у судовому засіданні, апеляційним судом було призначено комісійну судово-медичну експертизу для встановлення відсотка втрати професійної працездатності [PERSON] у результаті пошкодження її здоров'я внаслідок ДТП, яке сталося за участю відповідачів [PERSON] та [PERSON] 13 квітня 2009 року, у період з 1 січня 2012 року по 31.12.2014 року. На підставі вивчених даних матеріалів кримінального провадження, наданих медичних документів [PERSON], 1964р.н., консультативного висновку фахівця та у відповідь на поставлені питання, судово-медична експерта комісія прийшла до наступних підсумків: 1,2. Згідно акту судово-медичного дослідження медичних документів №403-М від 08.05.2009 року, при надходженні 13.04.2009 року до лікувального закладу у [PERSON] було виявлено: «Закритий осколковий внутрішньо суглобовий перелом кульшавої западини лівої клубової кістки зі зміщенням уламків, закритий вивих лівого стегна». Станом на 04.12.2012 року (на момент одержання 3-ї групи інвалідності) наслідками вказаних тілесних ушкоджень, які утворились в результаті ДТП від 13.04.2009 року є посттравматичний артроз (кокс артроз) лівого кульшавого суглобу 3-го ступеню із вираженою комбінованою контрактурою та помірним порушенням функції опори та пересування. Між вказаними тілесними ушкодженями, які утворились в результаті ДТП та їх наслідками мається причинний зв'язок. Таким чином, за станом здоров'я на 04.12.2012 року враховуючи дані медичних документів та огляд фахівцями, згідно п. 10.4 додатку до «Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6 [PERSON] втратила 40% професійної працездатності. Враховуючи дані медичних документів, відсутність будь-яких даних за травму колінного суглоба, комісія не вбачає причинного зв'язку із перенесеною травмою лівого кульшавого суглобу та артроз ними змінами лівого колінного суглобу (гонартроз). Із 2013 року по 2014 рік [PERSON] в достатньому обсязі не обстежувалась, що не дозволяє визначити процент страти професійної працездатності за вказаний період (а.с. 142-152). Оскільки [PERSON] у своєму позові просила відшкодувати їй втрачений нею в результаті отриманих тілесних пошкоджень за ДТП 13.04.2009 року заробіток, за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, а за висновками проведеної комісійної експертизи встановлено причинний зв'язок між отриманими тілесними ушкодженнями, які утворились в результаті ДТП від 13.04.2009 року (посттравматичний артроз (кокс артроз) лівого кульшавого суглобу 3-го ступеню із вираженою комбінованою контрактурою та помірним порушенням функції опори та пересування) та їх наслідками у вигляді втрати професійної працездатності, встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40% лише до 04.12.2012 року, тому апеляційний суд прийшов до висновку, про можливість стягнення втраченого заробітку на користь позивачки лише за період з 01.10.2012 року по 04.12.2012 року, тобто за 11 місяців. Апеляційним судом встановлено, що середній заробіток позивачки на момент ДТП на квітень 2009 року за останні 3 місяці роботи, що передували травмуванню, становить 1469,51 гривень, а середній заробіток на останні 12 місяців складав 2143,51 гривня (ці факти підтверджуються довідками МСЄК), тоді як відповідно до положень ч. 1 абз. 2 ст.1197 ЦК України мінімальна заробітна плата на 1 квітня 2009 року становила в Україні 625 гривень, а її п'ятикратний розмір становив відповідно 3125 гривень. Оскільки, як вбачається з довідок про середній заробіток позивачки [PERSON] на посаді вихователя ДНЗ №54 (основне місце роботи), за останні 3 та 12 місяців, що передували травмуванню їх розмір значно менший ніж п'ятикратний розмір мінімальної заробітної плати на 1 квітня 2009 року, що передував ДТП, а тому виконуючи положення ч. 1 ст. 1197 ЦК України, втрачений заробіток слід розраховувати саме виходячи із п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати на 1 квітня 2009 року. Таким чином заробіток, втрачений [PERSON] в результаті ДТП, що сталося 13.04.2009року за період з 1.01.2012 року по 04.12.20012 року, становить: 3125 гривень (625*5) * 40/100 = 1250 гривень * 11 місяців = 13750 гривень. Визначений апеляційним судом більший розмір втраченого заробітку, розрахований за менший ніж просила позивачка період не є збільшенням позовних вимог, оскільки розрахунок позивачки ґрунтувався на розрахунках, які проводилися на підставі невірного застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про порушення судом першої інстанції процесуальних норм, при вирішенні справи, за якими суд притягнув у якості співвідповідача по справі [PERSON] та стягнув з останнього у солідарному порядку з [PERSON] втрачений заробіток на користь позивачки, не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, суд першої інстанції невірно стягнув судовий збір з співвідповідачів у солідарному порядку. Апеляційний суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути судовий збір з співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] у рівних частках з кожного окремо. На підставі вищевикладеного, колегія апеляційного суду приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору про стягнення втраченого заробітку, втраченого потерпілою внаслідок ушкодження здоров'я в результаті ДТП за участю двох джерел підвищеної небезпеки. Порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, а тому апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по суті позовних вимог.

Outcome: partial