Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 06.10.2016 та в послідуючому уточнивши свої позовні вимоги просив суд зобовязати відповідача повернути йому належно оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь 22040,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку з несвоєчасною видачою трудової книжки, а також 687,00 грн. в рахунок компенсації за невикористані дні відпустки та 37917,50 грн. у рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Надав відповідний розрахунок. В обґрунтування позову вказував, що 28.01.2016 він був прийнятий на роботу до ФОП «Терещенко» на посаду водія, з виконанням обовязків водія міжміських пасажирських перевезень. 10.08.2016, після закінчення вихідних днів, йому повідомлено про звільнення з посади водія. Звільнення проведено днем, коли він перебував на вихідному 31.07.2016. При звільнені йому не видано трудової книжки, у звязку з чим він не мав можливості влаштуватися на роботу, або стати на облік у центрі зайнятості, відповідно був позбавлений засобів для власного існування та забезпечення сім`ї. У звязку з чим, вважав за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП згідно з наданого ним розрахунку. Крім цього, в день звільнення з ним не було проведено розрахунку, а компенсація за невикористані дні відпустки не виплачена йому до цього часу, тому вважав за необхідне застосувати до відповідача наслідки визначені ст. 117 КЗпП України, та стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно наданого розрахунку. Представник позивача [PERSON] (а.с.91), у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, при цьому наполягав на стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку саме станом на 05.01.2018, тобто станом на дату подання уточненої позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] ( а.с.151-153), у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. В обґрунтування заперечень вказував, що позивачем не надано доказів передачі трудової книжки відповідачу на зберігання, крім цього згідно діючого законодавство трудові книжки найманих працівників фізичних осіб-підприємців, зберігаються саме у працівників, а не в роботодавців. Оскільки факт невидачі трудової книжки в день звільнення не доведений, вважав безпідставним вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, наполягав на тому, що виплата можлива лише після звернення працівника до роботодавця для отримання таких сум та повідомлення рахунку, на який вони мають бути перераховані. Стверджував, що кошти на рахунках відповідача були в наявності, тому в разі звернення [PERSON] з заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку, остання була б йому виплачена. За вищевказаних обставин вважав необґрунтованими вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, надавши оцінку доказам, дослідженим у судовому засіданні, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.02.2016 [PERSON], який зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.34), уклав трудовий договір з [PERSON], згідно з умовами якого останній приймається на роботу на посаду водія з 05.02.2016, з окладом 1400 грн., що підтверджується розпорядженням від 04.02.2016 № 9-0000000024 та заповненою формою трудового договору від 04.02.2016, підписи в яких свідчать про ознайомлення з їх змістом сторін договору (а.с.86-87). Вказані докази спростовують твердження позивача про його прийняття на роботу 28.01.2016, про що він вказував у позові (а.с.129). Згідно з наказу від 31.07.2016 № 13-0000000027, [PERSON] звільнено з займаної посади водія ФОП «Терещенко Валерій Федорович», за власним бажанням (а.с.88). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, в ході судового засідання підтвердили, що перебуваючи в трудових відносинах з ФОП «Терещенко Валерій Федорович», вони надавали трудові книжки для внесення до них записів про прийняття на роботу та звільнення, решту часу трудові книжки зберігалися у них на руках. Випадки, коли роботодавець залишав у себе трудову книжку працівника на зберігання, їм не відомі. Беручи до уваги вище вказані норми законодавства, пояснення свідків, а також і те, що позивачем відповідно до ст. 81 ЦПК України не надано доказів на спростування вищевказаних обставин, суд приходить до висновку про доведеність того факту, що трудова книжка [PERSON] в період його перебування у трудових відносинах з ФОП «Терещенко Валерій Федорович» не зберігалася у роботодавця, а відповідно при звільненні останнього не могла бути видана йому ФОП «Терещенко Валерій Федорович». У звязку з вище викладеним, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки проведення таких виплат, відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, можливо лише у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення працівника провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за вимогами якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. За ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. При цьому, згідно з ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. З врахуванням вище викладеного, приймаючи до уваги, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем в період з 05.02.2016 по 31.07.2016, відпустку за вказаний період не використовував, про що не заперечували сторони у судовому засіданні, тому відповідно на дату звільнення мав право на компенсацію невикористаної відпустки в сумі 582,56 грн., відповідно до слідуючого розрахунку: 24 к.д. (тривалість відпустки в рік згідно ст. 75 КЗпП України)/12 міс. у році = 2 к.д. відпустки за кожен місяць роботи Х 6 місяців (період перебування у трудових відносинах 05.02.2016 31.07.2016) = 12 к.д. (кількість днів відпустки, які підлягають компенсації). Твердження представника позивача про те, що компенсації підлягають 15 к.д. відпустки, виходячи з тривалості повної відпустки 31 к.д. (а.с. 132), нічим не обґрунтовані, при цьому спростовуються вище вказаним розрахунком, проведеним відповідно до норм законодавства. Відповідно до ст. 1 розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, серед іншого, у випадках виплати їм компенсації за невикористані відпустки та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Як визначено розділом ІІ Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 7 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України, сумарний заробіток [PERSON] за період з 05.02.2016 по 31.07.2016 склав 8350 грн. (1200 грн.+ 1400 грн. + 1400 грн. + 1450 грн. + 1450 грн. + 1450 грн.)/ (178 календарних днів у періоді 6 святкових і неробочих днів у періоді (а.с.168) Х 12 к.д. відпустки, які підлягають компенсації = 582,56 грн. сума компенсації за невикористані дні відпустки за період з 05.02.2016 по 31.07.2016. Твердження представника позивача про необхідність розрахунку суми компенсації за використані дні відпустки виходячи з заробітку позивача та тривалості календарних днів відпустки за період з березня по червень 2016 (а.с.132), нічим не обґрунтовані та спростовуються вище вказаним розрахунком проведеним відповідно до норм чинного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що ФОП «Терещенко Валерій Федорович» в день звільнення [PERSON] не провів з ним розрахунку, оскільки заробітна плата за липень 2016 виплачена йому лише 19.08.2016, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 10 за липень 2016, яка містить підпис позивача про отримання грошей в сумі 1291,27 грн., що згідно розрахункової відомості відповідає розміру його заробітку за місяць за вирахуванням податків (а.с.101,115), а також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України (а.с.62). Компенсація за невикористані дні відпустки [PERSON] ні в день звільнення, ні в подальшому не була виплачена позивачу, що не заперечувалося сторонами та підтверджується вище вказаною індивідуальною відомістю про застраховану особу (а.с.62), довідкою ФОП «Терещенко Валерій Федорович» (а.с.120). Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, право на отримання вказаної компенсації відповідачем не оспорюється, однак виплата не проведена, оскільки [PERSON] не звернувся до відповідача з вимогою про її виплату, тому відповідач, хоч і мав на рахунках кошти (а.с.162), не провів розрахунок з [PERSON] Разом з тим, такі твердження представника відповідача суд розцінює критично, оскільки зі змісту ст. 116 КЗпП України слідує, що обовязком саме роботодавця є виплата в день звільнення правника всіх належних йому сум, які не оспорюються роботодавцем. Лише у випадку, коли працівник в день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи слідує, що роботодавець не оспорює факту не нарахування позивачу компенсації за невикористані дні відпустки (а.с.120), відповідно про суму компенсації він [PERSON] не повідомив, доказів протилежного відповідач суду не надав. Належна позивачу сума компенсації не була виплачена останньому і 19.08.2016, коли він після звільнення зявився для отримання розрахунку та отримав лише заробітну плату за липень 2016, без суми компенсації за невикористану відпустку (а.с.101). Також, доказом того, що позивач вживав заходів для відновлення своїх порушених трудових прав, є його звернення до Управління з питань праці, яке не змогло здійснити перевірку фактів порушення трудового законодавства відносно позивача, у звязку з перебуванням [PERSON] за кордоном (а.с.7). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині виплати компенсації за невикористану відпустку підлягають частковому задоволенню, на суму 582,56 грн. Беручи до уваги доведеність факту порушення відповідачем ст. ст. 47, 83, 116 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з табелем обліку робочого часу в червні та липні 2016 [PERSON] відпрацював по 20 робочих днів в кожному місяці (а.с.116-119), а його заробітна плата за останні два місяці роботи склала 2900 грн. (1450 грн. + 1450 грн.) (а.с.114-115). Отже, середньоденна заробітна плата позивача склала 72,50 грн. (2900/40), що узгоджується з розрахунком наданим позивачем (а.с.132). Відповідно середня заробітна плата за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню на користь позивача, враховуючи позицію представника позивача щодо періоду стягнення саме з 01.08.2016 по 05.01.2018 та положення ст. 13 ЦПК України, складає 26027,50 грн., згідно з слідуючого розрахунку: 72,50 грн. х 359 р.д. (108 р.д. за період з 01.08.2016 по 31.12.2016 (а.с. 166-167) + 248 р.д. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (а.с. 169-170) + 4 р.д. з 01.01.2018 по 05.01.2018). Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який наданий позивачем та підтриманий представником позивача (а.с.129-131), суд розцінює критично, оскільки він суперечить вище наведеному розрахунку, здійсненому судом відповідно до вимог чинного законодавства. Беручи до уваги те, що роботодавець є податковим агентом щодо своїх найманих працівників, суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, зазначаються без утримання податків та обовязкових платежів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч. 1, ч. 2 ст. 4, ст. 5, ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», беручи до уваги пільги позивача по сплаті судового збору, відмову у задоволенні вимоги немайнового характеру (повернення трудової книжки), виходячи з загальної суми позовних вимог майнового характеру, відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача ФОП «Терещенко Валерій Федорович» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial