Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити період роботи з 03.10.2020 року по 03.11.2020 року за трудовим договором у фізичної особи - підприємця [PERSON] , стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] заробітну плату за період з 30.10.2020 року по 03.11.2020 року в розмірі 9595,00 грн. та середній заробіток по момент повного розрахунку з розрахунку 9595,00 грн. щомісячно. Стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що 03.10.2020 року його було прийнято на роботу до офісу Кібермедик. При прийняті на роботу з позивачем було укладено договір та обумовлено оплату праці в сумі 5000 грн. в місяць. Позивач вказує, що працював на цій роботі відповідно до графіку у період з 03.10.2020 року по 03.11.2020 року, але заробітну плату за виконану працю не отримав. У зв`язку з цим попросив його звільнити, видати йому копію укладеного трудового договору та провести розрахунок, але відповідач нічого не виконав. Ухвалою суду від 14.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] у період з 03.10.2020 року по 03.11.2020 року При звільнені з посади з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку з чим у Відповідача перед позивачем утворилася заборгованість. Відповідно до ч. 6 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Згідно матеріалів справи, середня заробітна плата за відповідним видом економічної діяльності у регіону за відповідний період складає 9595 грн. Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП так і не здійснив виплату належних позивачу при звільненні сум заробітної плати. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Враховуючи що позивач фактично виконував свою роботу у період з 03.10.2020 року по 03.11.2020 року, то суд вважає доцільним задовольнити вимоги про встановлення періоду роботи та стягнення заробітної плати за цей період, а оскільки з ним узгоджено заробітну плату у сумі 5000 грн., то саме ця сума підлягає стягненню. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно до ст. 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в 5000грн, проте всупереч вимог ч.1, 3 ст.81 ЦПК суду не надано доказів на обґрунтування підстав з яких виходив позивач при визначенні такого розміру. В цьому контексті суд звертає увагу, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником ще не свідчить про завдання моральної шкоди. Суду не надано відповідних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про втрату нормальних життєвих зв`язків і здійснення позивачем додаткових зусиль для організації свого життя, а отже вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підлягає до задоволення.

Outcome: partial