Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати незаконним наказ ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці, посилаючись на порушення її трудових прав зменшенням за цим наказом розміру ставки позивача й незаконність наказу у звязку з фактичною відсутністю змін істотних умов праці та підстав для прийняття цього наказу. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати незаконним наказ ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 446/3 від 15.08.2017 року про її звільнення з посади доцента кафедри економічної теорії та аналізу, посилаючись на те, що її безпідставно звільнено з займаної посади за ст. 36 п.6 КзпПУ, оскільки істотні зміни умов праці не мали місце та вона не відмовлялася від продовження роботи, а навпаки надала свою письмову згоду працювати й надалі. При цьому позивач просить поновити її на роботі на раніше займаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та допомогу на оздоровлення за 2013-2014 року не виплачену їй відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про освіту». Ухвалою суду від 02.10.2017 року вказані позови обєднані в одне провадження. В ході розгляду справи позивач та його представник неодноразово уточнювали вимоги та остаточно за підставами вказаними у позовах просили суд скасувати накази ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці позивача та № 446/3 від 15.08.2017 року про звільнення позивача з роботи, поновити її на раніше займаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та допомогу на оздоровлення за 2013-2014 року в сумі 4371 грн і компенсацію за порушення строків її виплати в сумі 4672 грн 88 коп. Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав, просив відмовити позивачу в заявлених вимогах у повному обсязі, посилаючись на законність оскаржуваних наказів, прийнятих адміністрацією навчального закладу в межах своєї компетенції: наказу № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці на підставі рішення вченої ради університету прийнятого за запланованим та затвердженим обсягом навчального навантаження, а наказу № 343/3 від 26.06.2017 року у звязку з відмовою позивача від продовження роботи й не надання нею такої згоди в строк встановлений наказом № 343/3 від 26.06.2017 року. При цьому, вимоги позивача про виплату їй допомоги на оздоровлення за 2013-2014 року та відповідної компенсації також вважає необгрунтованими, оскільки такі виплати здійнюються лише в межах фінансування, а у вказаний період було відсутнє фінансування на ці виплати. Судом за клопотанням сторін допитані свідки. Судом задоволені клопотання сторін про долучення письмових доказів. За клопотанням позивача та його представника витребувані письмові докази. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 2003 року працювала в ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» на різних посадах, а з серпня 2010 року на посаді доцента кафедри економічної теорії та статистики, яка в квітні 2016 року перейменована в кафедру економічної теорії та аналізу. Згідно наказу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці з 28.08.2017 року змінено розмір ставок ряду працівників навчльного закладу, в тому числі позивача з 1 на 0,9 та працівників попереджено про припинення трудового договору в разі незгоди на продовження роботи в нових умовах. Відповідно до наказу № 446/3 від 15.08.2017 року позивач звільнений з роботи з 28.08.2017 року за п.6 ст. 36 КЗпПУ у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. З наказу № 254/3 від 10.06.2014 року та заяви позивача від 01.07.2013 року вбачається, що позивачу в 2013 році та в 2014 році надавалися щорічні відпустки, а допомога на оздоровлення згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» виплачена позивачу лише в 2014 році в розмірі 50% посадового окладу на підставі наказу № 446/3 від 19.12.2014 року, що підтверджується довідкою № 65-22/389 від 09.10.2017 року. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Згідно ст. 32 КЗпП України, у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, а про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці, при цьому, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Відповідно п.6 ст. 36 КЗпП України відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці є підставою припинення трудового договору. Як вбачається з оскаржуваного наказу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці, підставою для його прийняття було зменшення обсягу навчального навантаження на 2017-2018 роки, а також рішення вченої ради університету від 22.06.2017 року та протоколи засідань кафедр. Протокол засідання кафедри економічної теорії та аналізу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» від 22.06.2017 року свідчить про те, що на засіданні була присутня позивач й на ньому розглядалося питання планування роботи кафедри на 2017-2018 навчальний рік, в тому числі обсяг навчального навантаження і кількість ставок, та узгоджено заплановане навантаження кафедри. Згідно протоколу засідання вченої ради ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» від 22.06.2017 року, на цьому засіданні затверджено розрахунок навчального навантаження та штатного розкладу на 2017-2018 навчальний рік. З протоколу вбачається, що при прийнятті вказаного рішення вченою радою навчального закладу враховані особливості розрахунку навчального навантаження на 2017-2018 навчальний рік, визначено кількість годин навчального навантаження та проведено розрахунок ставок штатних науково-педагогічних працівників. «Положенням про організацію освітнього процесу в ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет», затвердженим вченою радою навчального закладу 27.05.2015 року передбачено встановлення розміру тарифної ставки науково-педагогічних працівників відповідно до запланованого загального обсягу роботи, розподілу навчальної роботи в годинах на навчальний рік між науково-педагогічними працівниками завідуючими кафедр та затвердження такого розподілу ректором університету. Відповідно до ст.ст. 34, 36 Закону України «Про вищу освіту» вчена рада вищого навчального закладу, поряд з іншим, ухвалює рішення з питань організації освітнього процесу, а керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень вирішує питання фінансово-господарської діяльності вищого навчального закладу, затверджує його структуру і штатний розпис. За таких обставин, оспорюваний наказ ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 343/3 від 26.06.2017 року про зміну істотних умов праці, на думку суду, прийнятий в межах повноважень керівником вищого навчального закладу на підставі відповідних рішень вченої ради цього навчального закладу та засідань кафедр прийнятих у відповідності до нормативних актів які регламентують їх діяльність, у звязку з чим відсутні підстави вважати цей наказ незаконним та підстав для задоволення вимог позивача в цій частині суд не вбачає. Доводи позивача та його представника про незмінність кількості студентів та відповідні докази на підтвердження даного факту не приймаються судом до уваги, оскільки цей факт сам по собі не свідчить про відсутність змін істотних умов праці у навчальному закладі про які видано оспорюваний наказ. Поряд з цим, як вбачається з наказу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 446/3 від 15.08.2017 року, підставою для його прийняття та звільнення позивача з займаної посади були наказ № 343/3 від 26.06.2017 року, акт про відмову від його підписання від 26.06.2017 року та акт про відмову від роботи у нових умовах праці від 13.07.2017 року. У акті від 13.07.2017 року зазначено про те, що працівниками відділу кадрів відповідача зафіксована відмова позивача від роботи у нових умовах праці відповідно до наказу № 343/3 від 26.06.2017 року та відмова позивача від письмового підтвердження такого факту. Разом з тим, згідно листа позивача від 14.08.2017 року адресованого та отриманого відповідачем 17.08.2017 року позивач підтвердила свою згоду на продовження роботи на займаній посаді з правом оскарження наказу № 343/3 від 26.06.2017 року. За таких обставин, на думку суду, під час прийняття 15.08.2017 року наказу № 446/3 у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з займаної посади на підставі п.6 ст. 36 КзпПУ, оскільки на той час не сплив передбачений ст. 32 КЗпП України двомісячний термін її попередження про зміну істотних умов праці, а акт складений 13.07.2017 року працівниками відділу кадрів не може бути належним підтвердженням відмови працівника від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці. Суд вважає, що лише дії працівника (письмове повідомлення роботодавця, вихід або невихід на роботу після спливу двомісячного строку після попередження) можуть свідчити про намір працівника продовжити або відмовитися від роботи у звязку із зміною істотних умов праці, що позивачем і реалізовано своїм листом від 14.08.2017 року. При цьому, доводи представника відповідача про необхідність надання такої заяви в строк передбачений в наказі № 343/3 від 26.06.2017 року не приймаються судом до уваги, оскільки цим наказом покладені обовязки на начальника відділу кадрів щодо вчинення певних дій, а діючим законодавством не передбачено обовязку працівника щодо вчинення будь-яких дій повязаних з його намірами у звязку із зміною істотних умов праці. Поряд з цим, на думку суду, за будь-яких обставин у работодавця відсутні підстави щодо прийняття рішення про звільнення працівника у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці до спливу двомісячного строку передбаченого ст. 32 КЗпП України, тим паче за навності письмової заяви працівника про згоду на продовдження роботи в нових умовах праці поданої в межах цього строку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а при винесенні рішення про поновлення на роботі цей орган, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За вказаних обставин вимоги позивача про поновлення її на роботі та скасування наказу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» № 446/3 від 15.08.2017 року в частині її звільнення з займаної посади є обгрунтованими й в силу ст.ст. 32, 36, 235 КЗпП України підлягають задоволенню, оскільки у звязку з незаконним звльненням позивача порушуються її трудові права. Поновлюючи позивача на роботі, в силу ст. 235 КЗпПУ, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальній сумі 55613 грн 25 коп., з розрахунку її середньоденного заробітку, який згідно довідки № 75-05/861 від 14.11.2017 року становив 411 грн 95 коп., за період з 29.08.2017 року до 12.03.2018 року /135 робочих днів/. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача не виплаченої допомоги на оздоровлення за 2013-2014 року, на думку суду вони також є обгрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Як вбчачається з досліджених судом доказів позивачу в 2013 році та в 2014 році надавалися щорічні відпустки, а допомога на оздоровлення згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» виплачена позивачу лише в 2014 році в розмірі 50% посадового окладу, що відповідачем не заперечується. Згідно довідки № 65-22/389 від 09.10.2017 року посадовий оклад позивача в 2013-2014 роках становив 2914 грн, у звязку з чим вимоги позивача в частині стягнення з відповідача невиплаченої допомоги на оздоровлення за ці роки в загальній сумі 4371 грн (2914 грн за 2013 рік та 1457 грн за 2014 рік), в силу ст. 57 Закону України «Про освіту», грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, оскільки за вказаних обставин порушуються права позивача на отримання передбачених законом виплат гарантованих державою. Доводи представника відповідача про відсутність фінансування на вказані виплати у ці роки з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України, наказ Міністерства освіти та науки України та розяснення Мінсоцполітики України не приймаються судом до уваги, як такі що не дають підстав для відмови у задоволенні вимог позивача в цій частині, оскільки нормативні акти на які посилається представник відповідача є підзаконними та вони лише регламентують порядок надання такої допомоги й не зупиняють дію Закону. При цьому, надані суду представником відповідача документи на підтвердження відсутності в 2013-2014 роках державного фінансування для виплати допомоги на оздоровлення самі по собі не свідчать про відсутність у відповідача фінансової спроможності виконати вимоги ст. 57 Закону України «Про освіту» у ці роки. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Враховуючи, що невиплачена позивачу в 2013-2014 роках допомога на оздоровлення є складовою заробітної плати позивача, вимоги останньої про стягнення з відповідача компенсації за порушення строків її виплати в сумі 4672 грн 88 коп., в силу ст. 34 Закону України «Про оплату праці», є також обгрунтованими та підлягають задоволенню згідно з розрахунком наданим суду та дослідженим в судовому засіданні. При цьому, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі в силу ст. 235 КЗпП України та ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Крім того, в силу ст.ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1762 грн. та на користь позивача підтверджені документально витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial