Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій зазначає, що 02.07.2007 року на підставі договору купівлі-продажу вона купила у відповідача квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано 02.08.2007 року. Позивач також зазначає, що відповідач по справі, зареєстрована у вказаній квартирі, але фактично не проживає, постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , з лютого 1982 року і по теперішній час разом зі своїм чоловіком [PERSON] .. Відповідач втратила інтерес до вказаної квартири, комунальні послуги за квартиру не сплачує, особисті речі в квартирі не зберігає, неодноразово обіцяла виписатися з квартири, але так цього і не зробила. На сьогодні у неї виникли складнощі щодо продажу вказаної квартири. Вважає, що реєстрація відповідача у квартирі порушує її права, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Позивач вказує, що вона зверталася до відповідача з пропозицією добровільно знятися з реєстраційного обліку з вищевказаної квартири, але питання так і залишилося не вирішеним. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак раніше [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 227). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення (а.с. 229). Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02.07.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Молодих В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 988 (а.с. 8, 12), витягом КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2007 р. № 15451531 (а.с. 9) та технічним паспортом на квартиру, виданим 11.07.2007 р. КП «Тернівським бюро технічної інвентаризації» (а.с. 10-11). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18.06.2018 р., виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18), що також підтверджується випискою з адресної картки на квартиру, виданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області 14.05.2008 р. за № 917 (а.с. 52). З акту про встановлення факту проживання [PERSON] від 13.02.2017 р., складеного депутатами Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області видно, що [PERSON] не зареєстрована та проживає з лютого 1982 року по теперішній час у домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). З актів, виданих Управителем багатоквартирного будинку КП «Тернівське житлово-комунальне підприємство» № 1313 від 21.11.2017 р. та № 444 від 08.05.2018 р., видно, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак з 2007 року по теперішній час за вказаною адресою не мешкає, її особисті речі в квартирі відсутні (а.с. 14, 15). За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач є власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач проводила досудове врегулювання спору, пропонувала відповідачу добровільно вирішити питання щодо зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та попереджала, що у іншому випадку, вона буде змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, про що свідчить лист позивача від 19.05.2018 р., надісланий на адресу проживання відповідача рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, який відповідач отримала особисто (а.с. 16). Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] , та споживачем комунальних послуг за вказаною адресою, про що свідчать квитанції на оплату комунальних послуг (а.с. 80-173) та довідки організацій з постачання комунальних послуг за вказаною вище адресою (а.с. 49-51). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач зареєстрована в спірній квартирі, з 2007 року у вказаній квартирі не проживає, дана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2007 р., позивач не має змоги вільно розпоряджатися своїм майном, а тому відповідач позбавлений права користуватися житловим приміщенням. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved