Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 02.08.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія маршрутного таксі, маршрут 76, [PERSON] та транспортного засобу SUBARU Forester, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що спричинило останньому матеріальної шкоди в розмірі 88225,00 грн. Постановою Ленінського районного суду від 16.09.2016 року було визнано [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, який є працівником ТОВ «СтарАвто» під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ СК «ДІМ Страхування» відповідно до договору ОСЦПВВНТЗ № АІ 8917330 від 21.08.2015 року на суму максимальної страхової виплати у розмірі 50000 грн., що недостатньо для повного відшкодування. Позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та ТОВ «СтарАвто» 39225,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди. 02 травня 2018 року представником позивача надано заяву про часткову відмову від позову та зменшення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] зазначає, що ТОВ «СтарАвто» визнало позовні вимоги справедливими і добровільно сплатило свою частку матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП у розмірі 19612,50 грн., у зв`язку з чим позивач відмовляється від позовних вимог до ТОВ «СтарАвто», просить стягнути з [PERSON] розмір завданої шкоди в сумі 19612,50 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2018 року заяву представника позивача [PERSON] про часткову відмову від позову та зменшення позовних вимог задовольнити. Прийнято відмову представника позивача від позовних вимог до ТОВ «СтарАвто». Залучено ТОВ «СтарАвто» до участі в цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 21 травня 2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, відповідно до якого останній просить відмовити у його задоволені в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідач наголошує, що на момент скоєння ДТП він був особою, яка керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків на підставі трудового договору з ТОВ «СтарАвто», яке на відповідній правовій підставі володіє вказаним транспортним засобом, під час керування якого сталось ДТП з вини [PERSON] , а отже не є особою, яка несе відповідальність за шкоду перед потерпілим. Крім того, відповідач зазначає, що надані позивачем докази щодо підтвердження розміру матеріальної шкоди не доводять реальний розмір вартості втраченого майна, яка встановлюється з урахуванням зносу пошкодженої речі та прямий причинний зв`язок між виконаним ремонтом та придбання деталей зі шкодою, спричиненої внаслідок вищевказаних дій. Водночас, відповідач вказує на фактичну зміну порядку стягнення шкоди з солідарного стягнення на стягнення з відповідача частини шкоди. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволені. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 02.08.2016 року о 20.00 год. [PERSON] , який працює водієм у ТОВ «СтарАвто», керуючи автомобілем VOLKSWAGEN LT 35, д.н.з. [NUMBER] , в м. Запоріжжя по вул. Щаслива в районі б.18, не дотримався безпечного інтервалу, чим причинив зіткнення з авто SUBARU, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , від чого авто отримало механічні пошкодження, чим завдав матеріальну шкоду, потерпілих немає. Своїми діями [PERSON] порушив п. 13.1 ПДР. Вказані обставини встановлені постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2016 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права Відповідно до ст.ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Спір між сторонами виник з деліктних зобов`язань про відшкодування шкоди, які регулюються нормами глави 82 Цивільного кодексу України, а також загальними положеннями про речові права на чуже майно. Відповідно до роз`яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати па увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, а саме шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, піддягає відшкодуванню з повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, спричиненого власнику колісного транспортного засобу № 50/08/16 від 19.09.2016 року, вартість матеріальної шкоди, спричиненого [PERSON] , який на підставі свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] від 03.04.2015 року володіє транспортним засобом Subaru Forester, д.н.з. [NUMBER] , становить 77966 грн. 48 коп. Відповідно до страхового акту № 905989/1 від 31.10.2016 року, ПрАТ «ДІМ Страхування», який є страховиком відповідно до укладеного між товариством та ТОВ «СтарАвто» полісом АІ/8917330 на термін з 21.02.2016 року по 20.08.2016 року щодо забезпечення транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35, д.н.з. [NUMBER] , визнав пригоду 02.08.2016 року страховим випадком та, з врахуванням франшизи (безумовної) у розмірі 1000,00 грн., встановив страхове відшкодування потерпілому [PERSON] , який є власником автомобілю Subaru Forester, д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 49000,00 грн. Вказане страхове відшкодування виплачене 31 жовтня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 4853. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , [PERSON] на підставі наказу №157 від 18.10.2011 року прийнятий на роботу у ТОВ «СтарАвто» на посаду водія категорії «Д». 17.11.2016 року на підставі наказу № 17/11-16к1 [PERSON] звільнений з посади згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Відповідно до положень ст. ст. 1187, 1188 ЦК України шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, та відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13. Виходячи з вищенаведеного, суд, враховуючи відмову позивача від позовних вимог до ТОВ «СтарАвто», вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки на момент вчинення правопорушення [PERSON] , перебуваючи на посаді водія у ТОВ «АвтоСтар», виконував свої трудові обов`язки та не є особою, яка несе відповідальність за заподіяну шкоду перед потерпілим [PERSON] . На підставі викладеного

Outcome: dismissed