Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Разом з позивачем у вказаному житловому будинку зареєстровані: син позивача - [PERSON] та приятель сина [PERSON] . У 2016 році відповідачі виїхали за кордон до Російської Федерації з метою влаштуватися там на роботу. Приблизно через місяць зв`язок із ними обома був втрачений - на телефоні дзвінки вони не відповідали, про зміну місця перебування не повідомили. Реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку перешкоджає йому у реалізації його права власності, тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання відповідачів такими, що втратилми право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, подав клопотання, щодо слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу його реєстрації. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу його реєстрації. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст.279, 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 1241087 від 14.03.2013 року. Разом з позивачем у вказаному житловому будинку зареєстровані: син позивача - [PERSON] , [INFO] та приятель сина, з яким позивач не має родинних відносин - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] з липня 2016 року, а [PERSON] з січня 2018 року і по теперішній час за місцем реєстрації не проживають, що підтверджується довідками Квартального комітету № 81 від 16.12.2018 року. Відповідачі участі в утриманні житлового будинку не приймають, нараховані комунальні послуги не сплачують, у зв`язку з чим позивач несе додаткові матеріальні витрати та не може отримати субсидію на сплату житлово-комунальних послуг. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 405 ЦК України лише члені сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим, власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. Судом встановлено, що реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на будинок. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved