Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 144330,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.03.2012 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за договором позики від 01.08.2010 року в розмірі 85000,00 грн. Цим же рішенням встановлений факт укладання між сторонами 01.08.2010 року договору позики на суму 85000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути позивачу в строк до 01.08.2011 року. В зв'язку з наведеним факт укладення зазначеного договору у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. В судовому засіданні 04.09.2015 року позивачем було пояснено, що він просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики в розмірі саме 144330,00 грн., та вказана сума включає в себе заборгованість за договором позики в розмірі 85000,00 грн., а також індекс інфляції та три проценти річних від простроченої суми. Також позивач зазначив, що вимогу про стягнення заборгованості в розмірі 85000,00 грн. ним заявлено, оскільки рішення від 14.03.2012 року до цього часу не виконано. Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.03.2012 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики від 01.08.2010 року в розмірі 85000,00 грн. В цьому ж рішенні судом встановлено, що між сторонами 01.08.2010 року було укладено договір позики, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 85000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути позивачу в строк до 01.08.2011 року. За таких обставини факт укладання між сторонами договору позики у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.09.2015 року провадження в даній цивільній справі - закрито в частині вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми позики в розмірі 85000,00 грн., на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки з приводу стягнення заборгованості в розмірі 85000,00 грн. набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. За таких обставин суд розглядає по суті позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 59330,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Згідно роз'яснень, викладених в п. 18 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Таким чином, стягнення індексу інфляції по суті є відшкодуванням матеріальних втрат позивача від знецінення його грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Враховуючи, що відповідачем зобов'язання щодо повернення позики не виконано, наявні передбачені ст. 625 ЦК України підстави для відшкодування відповідачем матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів останнього внаслідок інфляційних процесів, а також для стягнення з відповідача компенсації за неправомірне користування грошовими коштами позивача. Проте суд не може визнати обґрунтованим виконаний позивачем розрахунок індексу інфляції та трьох відсотків річних, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 01.08.2011 року по 30.04.2015 року. У 2012 році індекс інфляції становив 99,8 %, у 2013 році - 100,5 %, у 2014 році - 124,9 %. Таким чином, сукупний індекс інфляції за вказані три роки складає 125,2 %. Враховуючи, що відповідачем не сплачено грошові кошти в розмірі 85000,00 грн., розмір втрат позивача від знецінення вказаних грошових коштів протягом 2012-2014 років складає 21420,00 грн. Сукупний індекс інфляції за період з 01.08.2011 року по 31.12.2011 року складає 100,00 %, в зв'язку з чим позивач не зазнавав матеріальних втрат від інфляційних процесів у вказаний період часу. Сукупний індекс інфляції за період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року складає 133,2 %, в зв'язку з чим розмір втрат позивача від знецінення грошових коштів у вказаний період часу дорівнює 28220,00 грн. Таким чином, внаслідок інфляційних процесів, у зв'язку із знеціненням грошових коштів позивача в сумі 85000,00 грн. в період з 01.08.2011 року по 30.04.2015 року, позивач зазнач матеріальних втрат в загальному розмірі 49640,00 грн., які підлягають відшкодуванню відповідачем. За період 2012, 2013, 2014 року розмір трьох процентів річних від простроченої суми дорівнює 7650,00 грн. За період з 01.08.2011 року по 31.12.2011 року, тобто за 153 дні, розмір 3 % річних від простроченої суми складає 1068,90 грн. За період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року, тобто за 120 днів, розмір 3 % річних від простроченої суми складає 838,36 грн. Таким чином, за неправомірне користування грошовими коштами позивача в розмірі 85000,00 грн. в період з 01.08.2011 року по 30.04.2015 року, відповідач повинен сплати позивачу проценти із розрахунку 3 % річних в загальному розмірі 9557,26 грн. Враховуючи наведене, загальний розмір втрат позивача від інфляційних процесів та належної йому компенсації за неправомірне користування його грошовими коштами, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України, за період з 01.08.2011 року по 30.04.2015 року складає всього 59197,26 грн. Позивачем було заявлено відповідні позовні вимоги в розмірі 59330,00 грн. За таких обставин суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача 59197,26 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 591,97 грн.

Outcome: partial