Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки від 17 грудня 2015 року, укладений між ФГ «Юлія» в особі орендаря [PERSON] та [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, зареєстрований 22 грудня 2015 року терміном на 49 років та стягнути з ФГ «Юлія» на користь позивача орендну плату за період 2012-2015 року за користування належною їй земельною ділянкою в розмірі 32316,30 грн. (а.с. 1-3). В подальшому позивач та його представники збільшували та уточнювали свої позовні вимоги і просили суд (а.с. 3, 70, 115): - визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки від 17 грудня 2015 року, укладений між ФГ «Юлія» в особі орендаря [PERSON] та [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, зареєстрований 22 грудня 2015 року терміном на 49 років; - визнати недійсною угоду від 17 грудня 2015 року за реєстраційним № 27339305 про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18 грудня 2009 року укладеного між нею, [PERSON], та ТОВ «АФ Юлія»; - стягнути з [PERSON] на її, [PERSON], користь орендну плату за користування належною їй земельною ділянкою за період 2012-2015 року в розмірі 27468,86 грн.. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 липня 2006 року між ФГ «Юлія» в особі орендаря [PERSON] та нею - [PERSON], був укладений Договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 6,10 га, яка розташована на території Ленінської сільської ради Маловисківскього району Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі за № 04.08.374.00058 від 14 листопада 2008 року, з терміном дії - 10 років. 18 грудня 2009 року, за пропозицією орендаря, між нею, [PERSON] та ТОВ «АФ Юлія» в особі орендаря [PERSON] був укладений договір оренди на ту ж саму земельну ділянку сільськогосподарського призначення, зареєстрованого за № 040937400124 від 21 грудня 2009 року. До 2011 року включно позивач отримувала орендну плату. Як вказує позивач у 2012 році у зв»язку із сімейними обставинами та через фінансові труднощі вона звернулась до орендаря в особі [PERSON] з проханням надання позики у виді грошових коштів, яку їй пообіцяли надати з умовою продажу належної їй земельної ділянки в майбутньому. На виконання вказаної домовленості [PERSON] передала їй кошти, а позивач 09 травня 2012 року написала розписку про отримання коштів в сумі 25000 грн., передала їй державний акт на право приватної власності належної їй земельної ділянки та оформила у нотаріальній конторі на ім»я [PERSON] Довіреність з правом розпорядженням майном, копії якої у позивача безпосередньо не було і витрати пов»язані з її оформленням вона не несла. З 2012 року позивач орендну плату за Договором оренди землі від 18 грудня 2009 року не отримує, як їй пояснили, у зв»язку із погашенням грошової позики, такі дії відповідача [PERSON] порушують її права на отримання орендної плати, оскільки документів про зарахування розміру орендної плати в рахунок позики вона не підписувала. В подальшому позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] діючи на підставі виданої Довіреності уклала Угоду від 17 грудня 2015 року про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18 грудня 2009 року та 17 грудня 2015 року уклала з ТОВ «Агрофірма Юлія» Договір оренди земельної ділянки строком на 49 років. В обгрунтування підстав для визнання недійсною Угоди від 17 грудня 2015 року про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18 грудня 2009 року позивач зазначає, що Договір, дію якого припинено, укладався нею особисто, а враховуючи, що строк його дії встановлений у 10 років, то правовідносини за ним не припинені, вона не була обізнана з тією обставиною, що відповідач [PERSON] уклала таку угода і її зміст суперечить її волі та намірам, як власника, оскільки [PERSON] не мала права на його розірвання. Позивач вважає, що Доручення є фіктивним, воно не має зворотної сили і ним не надано права [PERSON] скасовувати правочини, що укладалися позивачем раніше. У своєму позові позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] уклавши Договір оренди землі від 17 грудня 2015 року строком на 49 років перевищила свої повноваження, оскільки збільшила строк дії Довіреності на 44 роки. Позивач вказує, що Договір оренди від 17 грудня 2015 року укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені умовами договору, а також з метою приховати укладання Договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки особи, які його уклали не мали наміру виконувати саме Договір оренди, а тому вважає, що даний договір є фіктивним і повинен бути визнаний недійсним. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали пред»явлений позов та просили його задовольнити, з підстав викладених у ньому. Додатково позивач пояснила, що вона одержувала від громадянина [PERSON], який є керівником ТОВ «ФГ Юлія» та бухгалтера [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 грн. (двадцять п»ять тисяч гривень) в рахунок продажу земельної ділянки та передала державний акт на право власності на землю і це мало місце в приміщення фермерського господарства, при цьому був присутній її чоловік. Після чого вона поїхала до нотаріуса у якого була лише одна, надала йому паспорт та оформила довіреність, підписавши її, хоча зміст її не читала та у нотаріуса не з»ясовувала для чого вона підписує довіреність. За орендною платою до орендодавця не зверталася оскільки вважала, що земельну ділянку вона продала, а враховуючи фіктивність Договір оренди землі від 17 грудня 2015 року вважає, що повинен діяти Договір оренди земельної ділянки від 18 грудня 2009 року. Представник відповідачів заперечував проти задоволення позову та просив у його задоволенні відмовити, як пред»явленому безпідставно та необгрунтовано. Додатково пояснивши, що [PERSON] під час укладання оспорюваних договорів діяла на підставі довіреності і згідно якої одержувала також грошові кошти, в якості орендної плати. Представник відповідачів пояснив, що позивач 10 травня 2015 року ніякої розписки про одержання грошових коштів не писала, а оригінал Державного акту на право приватної власності на землю у них відсутній. Разом із тим представник відповідача [PERSON] пояснив, що 09 чи 10 травня 2012 року його довіритель передала, в якості позики [PERSON] грошову суму в розмірі 3000,00 (три тисячі) доларів США без письмової угоди, на навчання її сина. Допитаний в судовому засіданні свідок, [PERSON], мати позивача показала в судовому засіданні, що від доньки їй стало відомо, що вона продала земельну ділянку за грошову суму в розмірі 25000,00 грн. та у зв»язку із цим не одержує орендну плату. Після чого вона звернулася до керівника підприємства [PERSON], який їй повідомив, що поверне її дочці державний акт на право власності на землю та розписку на суму 25000,00 грн. (двадцять п»ять тисяч) у випадку, якщо позивач поверне йому грошову суму в розмірі 3000,00 (три тисячі) доларів США. При цьому громадянка [PERSON] повідомила, що її донька може одержати орендну плату в розмірі 13800 грн.. Особисто свідок при одержанні грошових коштів в борг та написанні боргової розписки не була присутня. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], син позивача пояснив, що точної дати він не пам»ятає, але у 2012 році і це була тепла пора року, на той час йому було 14 (чотирнадцять) років він разом із батьками близько 30 хвилин перебував у приміщенні офісу підприємства якому його мати та батько надають в оренду земельні ділянки, і його мати написала розписку про одержання 25000,00 грн. (двадцяти п»яти тисяч гривень), перерахувала та одержала їх, а також передала державний акт на право приватної власності на землю. Після чого він на машині разом із батьками поїхали до нотаріуса, у якому місці та населеному пункті знаходиться нотаріус свідку не відомо, але його мати зайшла до нотаріальної контори, з якої швидко повернулася і у руках у неї були якісь папери, які саме свідку не відомо. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6,10 га., що розташована на території Ленінської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с. 4). 18 грудня 2009 року між [PERSON], - «Орендодавцем», з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Юлія», - «Орендар», в особі [PERSON], з другої сторони було укладено Договір оренди землі, який зареєстровано у Маловисківському районному відділу Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» про що у Державному реєстрі вчинено запис від 21 грудня 2009 року (а.с. 6-7, 67-69). Згідно умов Договору оренди землі від 18 грудня 2009 року «Орендодавець» передав «Орендарю» в строкове платне користування земельну ділянку площею 6,10 га., строком на 10 (десять) років. 10 травня 2012 року [PERSON] на ім»я [PERSON] було видано нотаріально посвідчену Довіреність строком на 5 (п»ять) років, тобто до 10 травня 2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Кіровоградської обалсті Залєсною М.В., реєстровий № 148 та яка була скасована 28 квітня 2016 року (а.с. 11-12). Згідно Довіреності від 10 травня 2012 року [PERSON], будучи попередньо ознайомленою нотаріусом з вимогами діючого законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно, на підставі попередньо укладеного з [PERSON] усного доручення, уповноважила [PERSON] серед іншого управляти і розпоряджатися всім її рухомим та нерухомим майном, визначати в усіх випадках строки та інші умови договорів (угод) на свій розсуд, отримувати належні їй майно та грошові кошти, підписувати правочини (в тому числі договори, угоди), на виконання яких видана довіреність, одержувати за правочинами (договорами, угодами) грошові суми, одержувати належні гроші. 17 грудня 2015 року між [PERSON], від імені та в інтересах якої на підставі Довіреності від 10 травня 2012 року діяла [PERSON], - «Орендодавцем», з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Юлія», - «Орендар», в особі [PERSON], з другої сторони було укладено Угоду про розірвання Договору оренди земельної ділянки (а.с. 135). Відповідно до умов Угоди про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 17 грудня 2015 року укладеної між [PERSON], від імені та в інтересах якої на підставі Довіреності від 10 травня 2012 року діяла [PERSON], - «Орендодавцем», з однієї сторони та Товариством з обмженою відповідальністю «Юлія», - «Агрофірма Орендар», з другої сторони було розірвано за взаємною згодою сторін Договір оренди землі від 18 грудня 2009 року (а.с. 135). Також, 17 грудня 2015 року між [PERSON], від імені та в інтересах якої на підставі Довіреності від 10 травня 2012 року діяла [PERSON], - «Орендодавцем», з однієї сторони та Фермерським господарством «Юлія», - «Орендар», в особі [PERSON], з другої сторони було укладено Договір оренди землі, що підтверджується також і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 8-10). Згідно умов Договору оренди землі від 17 грудня 2015 року «Орендодавець» передав «Орендарю» в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,1019 га., яка розташована на території Леніської сільської ради, строком на 49 (сорок дев»ять) років. Згідно частини 1 статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. У відповідності до частини 1, 2 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. В статті 244 ЦК України зазначається, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно частини 2 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Саття 239 ЦК України встановлює, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов»язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Стаття 19 Закону України «Про оренду землі передбачає», що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язку (частина 1 статті 626 ЦК України). За змістом статтей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормою статті 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно приписів статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. В пункті 24 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В пункті 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на 17 грудня 2015 року) зазначається, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до частини 2 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 статті 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В частині 1 статті 33 ЦПК України зазначається, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Судом у підготовчій частині судового розгляду з»ясовувалося у позивача та його представників питання про коло осіб, які повинні приймати участь в розгляді справи, а також під час судового розгляду їм роз»яснювалися положення частини 1 статті 33 ЦПК України, які передбачають право на залучення співвідповідача у справі (а.с. 72, 125 ). Однак ані позивач, ані його представники не скористалися правом на залучення до участі в розгляді справи іншої юридичної особи - Фермерського господарства «Юлія», з яким було укладно оспорюваний Договір оренди землі від 17 грудня 2015 року, що вбачається безпосередньо з Договору та доданих до нього документів та їхніх реквізитів, а також з наданої безпосередньо позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому чітко зазначено Орендаря земельної ділянки (а.с. 116), разом із тим позов, з урахуванням збільшених та уточнених вимог, був пред»явлений лише до однієї юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Юлія» (а.с. 8-9, 70, 115, 125, 139). Відповідно до положень статтей 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду позивачем недоведено, що відповідач [PERSON] не мала права на укладання таких правочинів, як Угода від 17 грудня 2015 року про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 18 грудня 2009 року, Договору оренди землі від 17 грудня 2015 року діючи на підставі Довіреності від 10 травня 2012 року, а також на одержання грошових коштів за Договором оренди землі від 17 грудня 2009 року згідно видаткових касових ордерів (а.с. 43-50) та такі дії відповідача [PERSON] були вчинені з перевищенням повноважень визначених відповідною Довіреністю. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] мала повноваження укладання оспорюваних правочинів та одержання грошових коштів, що вбачається безпосередньо з Довіреності від 10 травня 2012 року. Також позивачем не надано належних і допустимих доказів, того Договір оренди земельної ділянки від 17 грудня 2015 року є фіктивним, з огляду на підставу позову - фіктивність Договору оренди, оскільки він, як зазначали представники позивача є Договором купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 72, 124), тобто укладений між [PERSON], від імені та в інтересах якої на підставі Довіреності від 10 травня 2012 року діяла [PERSON], - «Орендодавцем», з однієї сторони та Фермерським господарством «Юлія», - «Орендар», в особі [PERSON] без наміру створення, зміни або припинення цивільних прав та обов»язків. Згідно принципу змагальності цивільного судочинства, який також неодноразово роз»яснювався позивачу та його представникам (а.с. 57, 71), останніми не було доведено належними доказами у судовому засіданні одержання [PERSON] грошових коштів саме за відчуження (продаж) земельної ділянки, як зазначала вона та її представники. Суд вважає, що реальність укладання Договору оренди землі від 17 грудня 2015 року підтверджується тим, що було укладено Акт приймання-передачі цієї земельної ділянки (а.с. 139), тобто земельна ділянка була передана в строкове платне користування. Крім того, як показала у судовому засіданні допитана свідок [PERSON], мати позивача, керівник та бухгалтер підприємства Орендаря повідомили їй, що готові сплачувати орендну плату її дочці і могли навіть надати грошові кошти безпосередньо свідку, яка з її слів є представником позивача, однак на час звернення восени 2016 року до Орендаря у неї не було із собою Доручення на право одержання грошових коштів належних позивачу. На думку суду, не ґрунтується на вимогах закону посилання позивача та його представників, що відповідач [PERSON] не мала права укладати Договір оренди земельної ділянки від 17 грудня 2015 року строком на 49 років, при тій обставині, що строк дії Довіреності визначений лише до 10 травня 2017 року, оскільки згідно змісту Довіреності відповідач [PERSON] мала права укладати правочини, пов»язані з виникненням у [PERSON] прав та обов»язків у майбутньому та на їх припинення. Суд вважає, що показаннями допитаних свідків [PERSON], матері позивача, та [PERSON], сина позивача, не може підтверджуватися факт фіктивності Договору оренди земельної ділянки, які є близькими родичами позивача, при цьому свідку [PERSON] обставини укладання договору відомі зі слів позивача, а свідок [PERSON], взагалі на час видачі Довіреності у 2012 році досяг лише чотирнадцятирічного віку, хоча саме такий спосіб захисту, засоби доказування та вчинення відповідних процесуальних дій обрали позивач та його представники і які намагалися серед іншого у судовому порядку довести, що було вчинено продаж земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої є позивач у справі. Крім того, суд вважає, що у судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що волевиявлення позивача не було вільним на укладання одностороннього правочину шляхом видачі Довіреності від 10 травня 2012 року на ім»я [PERSON] оскільки своє волевиявлення вона здійснила в момент погодження відповідних повноважень, складання та скріплення підписом документа (довіреності). З наведених вище підстав, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed