Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному житловому будинку разом зі ним, також зареєстрований відповідач, [PERSON] . Відповідач за адресою реєстрації не проживає з 1991 року, будь-яких домовленостей щодо користування даним житлом між сторонами не має. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в житловому будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, без законних на те підстав, то за вказаних обставин відповідач даними діями чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.01.2021 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 09.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач 1, Новоборівська селищна рада, в судове засідання свого представника не направили, про час та місце судового розгляду повідомлялись у визначеному процесуальним законом порядку, заперечень до суду не направили. Відповідач 2, [PERSON] , подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до копії рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року у справі №276/874/16-ц, за [PERSON] , в порядку спадкування визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.сп.11). Рішення набрало законної сили 31.10.2016 року. Відповідно до довідки виданої виконкомом Новоборівської селищної ради Хорошівського району Житомирської області за №04/267 від 22.09.2020 року, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] ; фактично за даною адресою не проживає з 1991 року (а.сп.8). Зі змісту довідки виданої виконкомом Новоборівської селищної ради Хорошівського району Житомирської області за №04/335 від 01.12.2020 року вбачається, що позивач [PERSON] , [INFO] , є рідним братом [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого в [ADDRESS] (а.сп.22). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства в [ADDRESS] , складеного 23.09.2020 року депутатом Новоборівської селищної ради Міщенко Є.В. в присутності свідків (сусідів) [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] зареєстрований за адресою домогосподарства, але не проживає з 1991 року (а.сп.10). Відповідно до довідки виданої виконкомом Хорошівської селищної ради Хорошівського району Житомирської області №14 від 13.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації (а.сп.9). За змістом позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у належному позивачу житловому будинку позбавляє останнього можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Відповідач втратив право користування вказаним житловим будинком внаслідок переходу права власності на дане нерухоме майно до позивача. Будь-яких домовленостей (правочинів) щодо користування даним житлом між сторонами не укладалось. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що право власності позивача порушується, реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, відповідач більше року не проживає в даному будинку, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення у повному обсязі. Доказів, які б спростували вищезазначене, відповідачем суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Outcome: approved