Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати кредитний договір №397 від 02 квітня 2008 року, додатковий договір №1 від 23 квітня 2009 року та додатковий договір №2 від 24 квітня 2009 року, укладені між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON], недійсними з моменту укладення на підставі Закону України Про захист прав споживачів. При цьому посилається на те, що кредитний договір та дві додаткові угоди до нього, укладені між банком та ним не відповідають вимогам закону відповідно до ст.ст.203, 215 ЦПК України, оскільки укладені з використанням нечесної підприємницької практики, не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та всіх додаткових витрат, при укладенні договору йому не було повідомлено про сукупну вартість кредитну, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної сукупної вартості кредиту, не містять умов про порядок припинення договору та відповідальності банку, що є підставою для визнання таких договорів недійсними. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, з підстав, викладених у ньому та просила його задовольнити. Представник відповідача повторно в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин відсутності суд не повідомив. Відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.04.2008 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський [PERSON]) та [PERSON] було укладено кредитний договір №397, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 100000 доларів США на строк до 01.04.2015 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитним коштами. 23.04.2009 року між банком та позивачем було укладено додатковий договір №1 до вищезазначеного кредитного договору, за яким строк користування кредитним коштами, встановлений в п.1.2 Основного договору збільшено до 01.04.2022 року включно, якщо тільки інший строк користування не буде встановлено домовленістю сторін чи умовами Основного договору. Також викладено в новій редакції графік погашення кредитної заборгованості, що є додатком до Основного договору та внесено зміни до договору застави транспортного засобу. 24.04.2009 року між банком та позивачем було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, відповідно до якого пункт 2.1.1. кредитного договору викладено в новій редакції. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно п.3.4 розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. З п.3.2. розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. З кредитного договору №397 від 02.04.2008 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, всіх витрат, повязаних з ним, в тому числі з можливим збільшенням курсу іноземної валюти до гривні, не надано методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним (п.3.8. Правил). Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За положеннями ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Під час укладення додаткового договору №1 від 23.04.2009 року до кредитного договору банк не надав позивачу інформації про зміну вартості кредитного продукту. Згідно додаткового договору №2 від 24.04.2009 року до кредитного договору внесено зміни до п.2.1.1. кредитного договору, якими позивач був обмежений в укладенні договору страхування на власний розсуд, що є порушенням ч.2 п.5 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів. Крім того, в тексті даного додаткового договору зазначено, що зміни вносяться сторонами в кредитний договір №2 від 24.04.2009 року, якого позивач не укладав з банком. Всупереч ст.15 Закону України Про захист прав споживачів, позивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію (кредит), що мала б забезпечити можливість його свідомого і правильного вибору. Також, відповідно до Закону України Про захист прав споживачів, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору вважається нечесною підприємницькою практикою. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України Про захист прав споживачів, правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.п. 5.3., 7.12. кредитного договору перед укладенням даного договору банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до вимог Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168, а також про те, що позичальник отримав у письмовій формі від банку інформацію, визначену ст.11 Закону України Про захист прав споживачів При цьому форма надання такої інформації в договорі не визначена, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження ознайомлення споживача з даною інформацією ні в усній, ні в письмовій формі. Графік погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору) суперечить ч.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки не містить орієнтовної сукупної вартості кредиту й вартості послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, таких як: адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, комісії). Пунктами 5.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4. кредитного договору від 02.04.2008 року містяться умови, які регулюють порядок зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах банку. Права споживача на зміну або розірвання договору взагалі не передбачено. Відповідно до ст.21 Закону України Про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Оскаржуваний договір в своїх умовах порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача. Вищевикладені порушення вимог Закону України Про захист прав споживачів, Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 є свідомими і спрямованими на порушення принципу рівності сторін договору. Розділ 4 кредитного договору не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, разом з тим, в ньому наявні декілька пунктів відповідальності тільки з боку позичальника (4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5.). Отже, із встановлених судом обставин, наданих позивачем доказів встановлено, що умови кредитного договору та додаткових договірів до нього є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Відповідно до п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як встановлено в судовому засіданні, окскаржуваний кредитний договір та додаткові договори до нього страждають суттєвими пороками невідповідності їх змісту актам цивільного законодавства України, які свідомо допущені банком і націлені проти прав та інтересів позивача. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір.

Outcome: approved