Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звільнити з-під арешту жилий будинок № 16/3 по вул. Красіна в м. Мелітополь Запорізької області, який накладено постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 17 січня 2001 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області, зазначивши, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2016 року, посвідчено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях квартира [ADDRESS]. З метою реєстрації права власності на вказане майно позивач звернувся до органів реєстрації, однак йому було відмовлено в реєстрації нерухомого майна, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта наявна заборона, накладена органами державної виконавчої служби. При цьому зазначив, що будь-які виконавчі документи в органах державної виконавчої служби відносно нього не перебувають, крім того при накладенні арешту не було враховано, що вказане нерухоме майно йому не належить на праві власності, та ще й допущена неточність у визначенні номеру будинку нерухомого майна. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що боргові зобовязання позивач перед ним не виконав та звільнення майна з-під арешту призведе до того, що він взагалі втратить можливість отримати грошові кошти від позивача за рішенням суду. При цьому зазначив, що виконавчі документи щодо стягнення з позивача на його користь в органах державної виконавчої служби не перебувають та він понад 15 років не цікавився щодо стану виконання судового рішення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява, з проханням слухати справу за його відсутності та прийняти рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши доводи позовної заяви, заперечення відповідача, враховуючи заяву представника третьої заяви, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає необхідним повністю задовольнити позовні вимоги за наступних підстав: Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що свідоцтвом про право власності на житло від 14 березня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідоцтво про право власності на житло підлягає обовязкові реєстрації /а.с.11/. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Однак, у державній реєстрації речових прав на нерухоме майно позивачу було відмолено. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність обтяжень прав на нерухоме майно. Так, під час проведення державної реєстрації нерухомого майна було встановлено, що постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 17 січня 2001 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], який мешкає в м. Мелітополь вул. Красіна 16/3. Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON], який мешкає в м. Мелітополь, вул. Красіна 16/3 /а.с.10/. На виконання даної постанови Мелітопольською державною нотаріальною конторою 20 травня 2005 року були внесені відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження № 1993230 /а.с.8/ Судом також встановлено, що арешт був накладений під час примусового виконання рішення Мелітопольського міського суду Запорізької області від 14 грудня 2000 року, відповідно до якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 110\~000 грн. 00 коп. /а.с.14/. При цьому на теперішній час виконавчі документи у Мелітопольському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відносно [PERSON] та [PERSON] не перебувають, а зняти арешт з квартири [ADDRESS] не є можливим, в звязку з відсутністю виконавчого провадження /а.с.19/. Крім того, під час внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження № 1993230, уповноваженою особою Мелітопольської державної нотаріальної контори була допущена неточність у визначенні номеру будинку нерухомого майна, зокрема: жилий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Красіна, будинок 16/3 та на момент реєстрації обтяження даний обєкт нерухомого майна позивачу не належав /а.с.7/. Накладені органами державної виконавчої служби арешти унеможливлюють реалізацію позивачем своїх прав та інтересів щодо реєстрації нерухомого майна, що в подальшому може слугувати виконанню майнових зобовязань. Згідно\~ст. 328 ЦПК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 41 Конституції України наголошує, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно\~Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004\~у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~(справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved