Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 323\~280,34грн та 10000грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення зобовязання відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що він позичив відповідачу гроші в сумі 10000 доларів США, а той порушив порядок повернення коштів. Відповідач позовні вимоги не визнав та заявив зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним договір позики оформлений у вигляді розписки від 12.10.2015р. між сторонами. В обґрунтування своїх заперечень та вимог по зустрічному позові відповідач зазначив, що він не отримував у позивача ніяких коштів, а розписку написав на підтвердження свого боргу, який він має перед позивачем ще з 2005-2006р.р. в розмірі 46000грн, що на той момент було еквівалентно 10000 доларів США. Зазначив, що розписка складена під тиском з боку позивача, а тому не відповідає його внутрішній волі. До того ж передача грошових коштів в позику та їх повернення в доларах США є валютними операціями, а відтак може здійснюватись лише за умови отримання учасниками таких відносин відповідної ліцензії. Оскільки сторони такої ліцензії не мають, то правочин позики суперечить діючому публічному порядку, а тому є недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити. Також просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач в судовому засіданні підтримав вимоги по зустрічному позову та просив їх задовольнити та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Пояснив, що визнає наявність грошового зобовязання перед позивачем в розмірі 46000грн, яке виникло у 2005р.. З урахуванням того, що він повернув позивачу 20000грн, то визнає наявність боргу в розмірі 26000грн. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON], дослідивши надані сторонами письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у товариських стосунках і спільно займались господарською діяльністю у 2005-2006рр. За спільною домовленістю між сторонами відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі, що еквівалентна 10000 доларів США, на підтвердження чого 12.10.2015р. склав розписку /а.с.7/, в якій зазначив, що зобовязується повернути зазначені кошти за першою вимогою позивача. На виконання свого зобовязання відповідач в період часу з жовтня 2015р. по червень 2017р. повертав грошові кошти позивачу шляхом здійснення грошових переказів в різних розмірах на загальну суму 19794грн /а.с.31-33/. 03.01.2017р. позивач надіслав відповідачу листа, в якому вимагав повернути йому суму позики протягом трьох днів з моменту отримання даного листа /а.с.54/, яку відповідач отримав 10.01.2017р., що не заперечується сторонами. Оскільки до теперішнього часу вимога позивача залишилась без виконання, то він звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму позики, яка станом на 10.01.2017р. складає 277000грн, що еквівалентно 10000доларів США за банківським курсом купівлі валюти. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за період з 12.10.2015р. по 10.01.2017р., які складають 35926,90грн та 10353,44грн відповідно. Також позивач зазначає, що внаслідок прострочення відповідачем виконання свого зобовязання позивачу завдано моральної шкоди на відшкодування якої він просить стягнути з відповідача 10000грн. Отже загальна сума вимог позивача складає 333280,34грн. Тож між сторонами виник спір з приводу наявності укладеного договору позики та порядку його виконання, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Відповідно до ст.3 ЦК засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність, розумність. Статтею 6 ЦК передбачається, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позичальника позикодавцю покладається на сторін і в контексті положень ч.2 ст.59, ст.60 ЦПК має доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів. Досліджену розписку відповідача суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей. Подібна правова оцінка розписці боржника узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15. Крім того, факт отримання грошових коштів в еквіваленті 10000доларів США не заперечується самим відповідачем, який зазначив, що отримував такі кошти від позивача, але не в момент складання розписки, а значно раніше і в національній валюті України в сумі, яка еквівалентна 10000доларам США. В цьому контексті суд зауважує, що визначальною та основоположною умовою укладання договору позики є не момент передання коштів, а сам факт передання коштів позикодавцем позичальнику. При цьому аналіз змісту ст.1047 ЦК свідчить, що головне, щоб грошові кошти були передані до складання позичальником розписки. З огляду на досліджені судом докази (розписка відповідача /а.с.7/, висновок перевірки Соснівського РВ м. Черкаси УМВС звернення відповідача /а.с.53/) та пояснення сторін суд вважає, що грошові кошти були передані позивачем відповідачу не 12.10.2015р., а в інший невстановлений судом час. Пояснення свідка [PERSON] не є належним доказом факту передання коштів саме 12.10.2015р., оскільки як пояснив свідок, сторони знаходились в машині, а він перебував на вулиці і не бачив та не чув деталей спілкування сторін. До того ж свідок не зміг достовірно пояснити про обставини передання коштів (кількість, номінал, інші індивідуалізовані ознаки грошей). Отже момент передання коштів саме 12.10.2015р. не підтверджується належними і допустимими доказами, натомість сам факт передання таких коштів та їх вартість в еквіваленті доларам США відповідач не заперечує. Отже складена відповідачем розписка від 12.10.2015р. є належним доказом підтвердження факту отримання ним коштів та наявності його зобовязання повернути такі кошти. Доводи відповідача стосовно складання ним розписки під тиском з огляду на положення ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються ніякими доказами. До того ж відповідач не заперечує тієї обставини, що отримував від позивача у позику кошти без усілякого тиску і на умовах, викладених в розписці (безпроцентність позики, невизначеність моменту її повернення, грошовий еквівалент валюті доларам США). Також відповідач не заперечує, що ніякого насильства в його бік не було. Отже суд виходить з того, що розписка від 12.10.2015р. складена відповідачем самостійно, добровільно, відповідає його волевиявленню та відображає дійсні умови позичкових правовідносин між сторонами. Реальність грошового зобовязання відповідача перед позивачем підтверджують і здійснені відповідачем грошові перекази на ім'я позивача, які він почав здійснювати саме після складання розписки і продовжує здійснювати по теперішній час. Необґрунтованими є доводи відповідача щодо недійсності укладеного між сторонами правочину позики через зазначення у розписці вартості грошового зобовязання в іноземній валюті. Визначення грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить змісту положень ч.2 ст.192, ч.2 ст.524, ч.1 ст.1046 ЦК, якими не заборонено використання іноземної валюти, як предмету позики та засобу визначення розміру грошового зобов'язання. Таким чином, суд дійшов висновку, що 12.10.2015р. між сторонами укладений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача суму коштів, яка еквівалентна 10000 доларів США і зобовязувався повернути зазначену суму коштів за першою вимогою позивача. Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору позики строк виконання позичальником його зобовязання з повернення позики визначений моментом предявлення вимоги позикодавця. Вимогу про повернення позики позивач предявив відповідачу 03.01.2017р., яка отримана останнім 10.01.2017р., що не заперечується сторонами. У своїй вимозі позивач вимагав повернути позику протягом трьох днів з моменту її отримання відповідачем. Отже за вимогою позивача строк повернення відповідачем позики спливає 13.01.2017р.. Натомість, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду строк повернення позики вже сплинув, а відтак на теперішній час відповідач зобовязаний повернути позику в повному обсязі. Статтею 533 ЦК передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вимога про повернення позики була отримана відповідачем 10.01.2017р., а відтак з цієї дати в нього виникло зобовязання сплати суми позики. Визначаючи розмір позики в національній валюті позивач розраховував його на підставі банківського курсу валют, натомість офіційним курсом відповідної валюти є курс, встановлений Національним Банком України. Станом на 10.01.2017р. офіційний курс долара гривні до долара США складав 27,0209грн за 1 долар США. Отже на момент предявлення позивачем вимоги сума зобовязання складала 270209грн. З огляду на те, що по теперішній час відповідачем сплачено на користь позивача 19794грн /а.с.31-33/, то неповернутою залишилась сума позики в розмірі 250415грн, яка підлягає стягненню з відповідача. Стосовно вимог про стягнення інфляційних збитків, то варто звернути увагу, що статтею 625 ЦК встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання. Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Системний правовий аналіз зазначених норм закону в контексті положень ст.ст.524, 533 ЦК свідчить, що вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Зазначене тлумачення норм законодавства узгоджується з практикою судів касаційної інстанції (постанова Вищого господарського суду України від 31.01.2012р. у справі №18/113-53/81, рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі №6-36736вов10). Отже вимога про стягнення інфляційних витрат не підлягає до задоволення. Щодо стягнення трьох відсотків річних, то з огляду на те, що прострочення виконання зобовязання настало з 18.01.2017р. (наступний день після останнього дня виконання зобовязання), то вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних, розрахованих за період до цієї дати є неправомірними. А з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК), оскільки позивач не вимагав стягнення компенсаційних сум за прострочення виконання відповідачем свого зобовязання за інший період часу, то суд не розглядає такі вимоги. Таким чином, вимоги про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних, що розраховані позивачем, не підлягають до задоволення. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зауважує наступне. Відповідно ст.23 ЦК моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною третьою статті 23 ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, згідно ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин обовязок доведення наявності моральної шкоди та розміру її відшкодування покладається саме на позивача. Натомість позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження обставин, які обґрунтовують завдання йому моральної шкоди та її розмір. Крім того, спір між сторонами виник з укладеного договору позики. Умови такого договору та норми глави 71 ЦК не передбачають субєктивного права на відшкодування моральної шкоди з підстав неналежного виконання сторонами своїх зобовязань за договором позики. За таких обставин, через недоведеність завдання позивачу шкоди з боку відповідача, вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Таким чином, первісний позов підлягає до часткового задоволення в межах суми вимог в розмірі 250415грн, а зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки будь-яких обставин, які б свідчили про недійсність такого договору, судом не встановлено. Судові витрати по справі складаються зі сплачених сторонами сум судового збору (3332,81грн позивач, 640грн відповідач). На підставі ч.1 ст.88 ЦПК,

Outcome: partial