Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог вказує, що у період з 26.06.1969 по 15.01.2019 він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Згідно наказу №2-к від 15.01.2019 позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. Станом на момент звільнення заборгованість по заробітній платі не сплачена. Позивач зазначає, що заборгованість по заробітній платі становить 36 193,02 грн., проте на дату подання позову вказана сума виплачена не була. Також позивач вказує, що йому не була виплачена заробітна плата в день звільнення. За розрахунками позивача його середньоденна заробітна плата становить 581,02 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 36 193,02 грн., середній заробіток за затримку у виплаті заробітної плати з моменту звільнення по день ухвалення судового рішення, а також витрати на правову допомогу в розмірі 1850 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.11.2019 відкрито спрощене позовного провадження без виклику учасників. 03.12.2019 на адресу відповідача було направлено позовні матеріали, які уповноважений представник відповідача отримав 10.12.2019, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Через канцелярію суду від АТ «Завод «Маяк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив задовольнити позов частково, визнавши позовні вимоги в частині виплати на користь позивача заробітної плати в розмірі 36 193,02 грн., а також позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 581,02 грн. за кожен день затримки. Водночас відповідач заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу в розмірі 1 850,00 грн., посилаючись на те, що вони є необґрунтованими та завищеними. За наявності відомостей про отримання відповідачем позовних матеріалів та наявності відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами без виклику учасників. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26.06.1969 [PERSON] прийнято на роботу до Київського заводу «Маяк», правонаступником якого є відповідач, та призначено на посаду начальника цеху (а.с. 5). 15.01.2019 наказом №2-к від позивача звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 6). Згідно з наданою позивачем довідкою №979/700, виданою 23.09.2019 АТ «Завод «Маяк» нарахована, але не виплачена заробітна плата [PERSON] за період з вересня 2018 року по січень 2019 року становить 36 193,02 грн.: вересень 2018 року - 10 822,04 грн., жовтень 2018 року - відсутня заборгованість, листопад 2018 року - 9 830,17 грн., грудень 2018 року - 2 599,90 грн., січень 2019 року - 12 940,91 грн. (а.с.8). Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене, а також визнання відповідачем позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 36 193,02 грн. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відзначити наступне. Із довідки №980/700, виданої 23.09.2019 АТ «Завод «Маяк» вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 581,02 грн. (а.с. 12). За період з дати звільнення 15.01.2019 станом на дату ухвалення рішення всього було 237 робочих днів. З урахуванням наведеного, середній заробіток позивача за вказаний період становить: 581,02 грн. (середньоденний заробіток) ? 237 (робочих днів) = 137 701,74 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений ІV Податковим кодексом України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV Податкового кодексу України. Згідно із підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 ПК України підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту). У пункті 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Статтею 171 ПК України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`яснень на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті. Стосовно вимоги про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, слід відзначити наступне. Із матеріалів справи убачається, що між адвокатом Гребенченком О.А. та [PERSON] укладено Угоду про надання правової допомоги від 20.09.2019, відповідно до п. 5.1 якої клієнт зобов`язується сплачувати адвокату за послуги гонорари, оплачувати витрати та здійснювати інші платежі згідно цього Договору, окремих замовлень, звітів адвоката якщо тільки допомога не надається безоплатно (а.с. 18-19). З відзиву убачається, що сторона відповідача заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу. За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, з Акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 20.09.2019, укладеного між [PERSON] та адвокатом Гребенченком О.А. убачається, що загальний розмір витрат на правничу допомогу, які понесені позивачем, становить 1 850,00 грн. (а.с. 15).. Відповідно до Ордеру серії КВ №754105 від 20.09.2019 Гребенченко О.А. є адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально (а.с. 16). Проте відповідно до наданого оригіналу квитанції №42 від 08.11.2019 [PERSON] сплатив кошти у розмірі 1 850,00 грн. на користь фізичної особи - підприємця Гребенченка О.А. , що не може бути прийнято судом як доказ понесених позивачем витрат на правову допомогу. Таким чином, враховуючи відсутність відповідних доказів, які підтверджують здійснення позивачем витрат на правову допомогу, яку він просить стягнути з відповідача, у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнений від сплати судового збору. За приписами ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: approved