Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 6 грудня 2015 року померла його бабуся [PERSON], [INFO]. Він є спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 04.08.2016 року він отримав на своє ім*я свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/9 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок №37, що розташованй в м. Миколаєві, вул. Богородична (раніше вул. Пролетарська) та належав [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.09.1997 року, справа №2-2 1997 р. Однак нотаріусом було відмовлено позивачу в оформленні спадкових прав на частку у праві власності на земельну ділянку №37 по вул. Богородичній в м. Миколаєві, оскільки не були визначені частки співвласників земельної ділянки [PERSON], [PERSON], [PERSON] у праві спільної сумісної власності. Позивач просив визначити, що частка померлої 06.12.2015 року [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку №37, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Богородична становила 1/3 її частини; визнати за ним право власності на 1/3 частку земельної ділянки №37, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Богородична в порядку спадкування за заповтіом після смерті [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник не були присутніми, надавши заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не були присутніми, надавши заяви про визнання позову та про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, тобто виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до зазначених норм, означає отримання власником, що виділяється, своєї частки в натурі в приватну власність або при неможливості поділу майна відповідно до часток на отримання грошової або іншої компенсації за свою частку від інших співвласників, до яких переходить право власності на цю частку. Відповідно до чч. 4, 5 ст. 89 Земельного Кодексу України співвласники земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 1225 ЦК України та згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Частиною 1 ст. 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб*єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За змістом ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296,1297 ЦК України, ст.34 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» видається нотаріусом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивач є онуком [PERSON], яка померла 06.12.2015 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом на спадкове майно, що складається у тому числі і з частки земельної ділянки по вул. Богородична (Пролетарська), 37 у м. Миколаєві, площею 0,029 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4810136300:02:054:0009. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] та співвласникам [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Частки в праві спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку не визначені. Зважаючи на рівність часток кожного співвласника у праві спільної сумісної власності, частка кожного їз співвласників земельної ділянки становить по 1/3 частці. У встановлені законом строки позивач по справі [PERSON] як спадкоємець за заповітом звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON]була відкрита спадкова справа №19/2016, копією якої підтверджується відсутність інших спадкоємців. Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON]від 4 серпня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на частку у праві власності на земельну ділянку, з посиланням на неможливість визначити частку у праві власності на спадкове маайно. Зазначене свідчить про неможливість одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки, а тому звернення його до суду з вимогами про визнання, в судовому порядку, права власності на 1/3 частки земельної діялнки в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі відповідає нормам діючого законодавства. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі, він є особою яка прийняла спадщину, а відповідно, саме до нього переходить право власності на зазначену частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. На підставі викладеного та

Outcome: approved