Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів та просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь 83311 (вісімдесят три тисячі триста одинадцять) грн. 20 коп. та судові витрати у розмірі 833 (вісімсот тридцять три) грн. 12 коп. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що 29 січня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] з другої сторони був укладений попередній договір. Відповідно до умов договору [PERSON] зобов'язався продати позивачу автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», 2008 року випуску, а позивач зобов'язався сплатити [PERSON] 83 500 (вісімдесят три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. 01 лютого 2013 року позивач придбав вищезазначений автомобіль у [PERSON] за 83311 грн. 20 коп. через комісійний магазин - ТОВ «Автокорпорація», який мав право оформляти угоди, пов'язані з купівлею-продажем легкових автомобілів. 06 вересня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та застосування наслідків його недійсності. 06 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва ухвалила вищевказане рішення залишити без змін. Таким чином, вищезазначений автомобіль повернутий колишнім власникам, тобто відповідачам, а останні кошти позивачу не повернули. У судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву, у якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнавала з підстав вказаних у запереченні на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі, але просив стягнути з нього та відповідача [PERSON] кошти у рівних частках. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29 січня 2013 року між позивачем - [PERSON] з однієї сторони і відповідачем [PERSON] з другої сторони був укладений попередній договір, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався продати позивачу автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. [PERSON] зобов'язався сплатити [PERSON] 83 500 (вісімдесят три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. (а.с.4-5). 01 лютого 2013 року позивач придбав легковий автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] у [PERSON] за 83311 грн. 20 коп. через комісійний магазин - ТОВ «Автокорпорація», який мав право оформляти угоди, пов'язані з купівлею-продажем легкових автомобілів. Про даний факт свідчить копія довідки-рахунку ТОВ «Автокорпорація» серії ААА № 013486 від 01 лютого 2013 року (а.с.6). 06 вересня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та застосування наслідків його недійсності (а.с.7-10). 06 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва ухвалила вищевказане рішення залишити без змін (а.с.11-13). Таким чином, легковий автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] повернутий відповідачам як попереднім власникам. Під час оформлення договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля, позивачем було сплачено відповідачам 83311 грн. 30 коп.(а.с.6). Те, що відповідачі є власниками зазначеного автомобіля підтверджує також той факт, що 18 грудня 2013 року Вишгородський районний суд Київської області постановив рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якого за [PERSON] визнано право власності на ? частину автомобіля «Suzuki Grand Vitara», державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Інша ? частини цього автомобіля визнана за [PERSON] 22 травня 2014 року Апеляційний суд Київської області вищезазначене рішення залишив без змін (а.с.42-43). Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У даному випадку відповідачі зобов'язані повернути позивачу сплачені за автомобіль кошти у розмірі 83311 грн. 30 коп. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала і зазначила, що оскільки вона не була стороною договору від 01 лютого 2013 року купівлі-продажу легкового автомобіля, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], а отже і не отримувала будь-яких грошових коштів від позивача за проданий позивачу легковий автомобіль, тому на її в силу ст. ст. 216, 541 ЦК України не може бути покладений обов'язок повернути позивачеві зазначені ним в позові грошові кошти. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Аналіз зазначених норм цивільного законодавства дає змогу суду дійти висновку, що для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, одержане за укладеним одним із подружжя договором, не потрібно, щоб воно було фактично внесено до сімейного бюджету, достатньо лише самого факту укладення такого договору одним із подружжя в інтересах сім'ї. У зв'язку з тим, що відповідачем [PERSON] не було надано відповідно до ст. 60 ЦПК України жодного доказу, який би підтвердив те, що відповідач [PERSON] вчиняв правочин 01 лютого 2013 року не в інтересах сім'ї, беручи до уваги наведене, суд не може задовольнити вищезазначене заперечення і вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі та стягнути кошти сплачені позивачем за договором, який було визнано недійсним, з відповідачів у рівних частках. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати в сумі 833 грн. 12 коп., тобто з кожного по 416 грн. 56 коп. які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату (а.с.1). Враховуючи вищенаведене, ст.ст. 216, 369, 541 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України та

Outcome: approved