Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 липня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №1602. В даному житловому будинку зареєстровані позивач, його дружина [PERSON] , та відповідачі по справі, а саме, син [PERSON] , дочка [PERSON] онуки [PERSON] та [PERSON] , невістка [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] . При цьому відповідачі протягом тривалого періоду, а саме 10 останніх років за вказаною адресою фактично не проживають у зв`язку з виїздом за кордон, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і взагалі ним не цікавляться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні позивач ні його дружина, не чинять. Оскільки, реєстрація місця проживання відповідачів за вказаною адресою є перешкодою для позивача в користуванні та розпорядженні належним майном, тому позивачем і подано до суду позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, пояснив, що дійсно відповідачі протягом тривалого часу не проживають у належному йому житловому будинку, у зв`язку з виїздом за кордон, де вони фактично проживають та працюють. Їх точне місце проживання не знає, оскільки спілкується дуже рідко по телефону (скайпу). Проти їх зняття з реєстрації не заперечують, оскільки приїхати в Україну не мають можливості. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судових засідань повідомлялися за адресою місця реєстрації. Крім того, про судові засідання неодноразово повідомлялися через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. На електронну адресу суду надійшли заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи без їх участі та участі їх дітей. Заявлені позові вимоги визнають в повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення. До заяв додано копії паспортів відповідачів. Суд не бере до уваги дані заяви та копії паспортів, оскільки вони не засвідчені ЕЦП, що суперечить нормам чинного законодавства. Представник органу опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області Матвієнко Г.Ю. в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. В підготовчому судовому засіданні 11 січня 2021 року щодо заявлених позовних вимог поклалася на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що [PERSON] є власниками житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 липня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №1602 (а.с.5). Згідно довідок Хаєнківського старостинського округу від 07 вересня 2020 року за №03-27/184 та від 21 серпня 2020 року за №03-27/174, вбачається, що [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: дружина [PERSON] , 1946 року народження; син [PERSON] , 1985 року народження (не проживає); дочка [PERSON] , 1972 року народження (не проживає); онук [PERSON] , 1994 року народження (не проживає); онук [PERSON] , 2008 року народження (не проживає); невістка [PERSON] , 1986 року народження (не проживає); онук [PERSON] , 2009 року народження (не проживає); онук [PERSON] , 2009 року народження (не проживає). Дані особи лише зареєстровані по будинковій книзі, але фактично на даний час та протягом 10 років не поживають (а.с.63,64). Зокрема, як вбачається з Акта обстеження будинку [ADDRESS] від 19 серпня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , лише зареєстровані по будинковій книзі, але фактично, на даний час, та зі слів власника будинку на протязі 10 років, за даною адресою не проживають (а.с.62). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу, а саме на протязі останніх 10 років за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживають, що об`єктивно свідчить про зміну їх місця проживання, поважних причин відсутності за місцем реєстрації судом не встановлено, тому позовні вимоги про визнання цих відповідачів такими, що втратили право користування даним приміщення підлягають задоволенню, що в свою чергу захистить права позивача як власника даного житла. При цьому суд враховує, що згідно з ч.1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц (провадження №61-11414св19). За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є малолітніми дітьми, не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідачів малолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Outcome: partial