Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 12 вересня 2013 року він був прийняти на роботу до цеху по експлуатації та ремонту водопровідних мереж ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» на посаду майстра. 14 жовтня 2013 року він був звільнений з роботи за власним бажанням. В день звільнення йому роботодавцем була видана трудова книжка, однак кінцевий розрахунок та виплату заробітної плату позивачу не було здійснено. Посадовий оклад позивача становив 3771,00 грн. 30 жовтня 2013 року він отримав заборгованість по заробітній платі в розмірі 3010,50 грн. і на даний час заборгованість по заробітній платі становить 505,57 грн. Також позивачу не було виплачено компенсацію за 2 дні невикористаної відпустки в розмірі 345,56 грн. Вважає, що оскільки відповідач не виплатив йому весь розмір заробітної плати в день звільнення, останній зобов'язаний згідно вимог ст.117 КЗпП України сплатити середній заробіток позивачу за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану відпустку в розмірі 505,57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 жовтня 2013 року по 07 лютого 2014 року в розмірі 21009,69 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просить суд їх задовольнити. Надав згоду на заочний розгляд справи та пояснив, що надані суду відомості про відсутність у відповідача перед позивачем заробітної плати не відповідає дійсності, що доводиться наданими позивачем суду письмовими доказами по справі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився та факсом надіслав суду письмову заяву, якою просить відкласти судовий розгляд справи, оскільки представник з'явитися до суду не може по причині переїзду Синельниківської дільниці ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» в інше місце. У відповідності до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач надав згоду на заочний розгляд справи, а представник відповідача не довів суду факту наявності поважних причин повторної його неявки в судове засідання, хоча згідно його заяви був повідомлений про час та місце судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд вирішив провести заочний розгляд справи. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія наказу про прийняття позивача на роботу; копія наказу про звільнення позивача з роботи; обхідний лист позивача; розрахункові листи за вересень та жовтень 2013 року; виписка із розрахункового рахунку позивача щодо руху грошових коштів; копія табелю обліку робочого часу; розрахунки заборгованості по заробітній платі; довідка щодо розгляду колективної скарги колишніх працівників ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас»; повідомлення голови обкому профспілки щодо результатів розгляду скарг працівників ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» на дії керівництва; повідомлення Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області щодо результатів розгляду скарги позивача на дії керівництва ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас»; наказ про затвердження штатного розкладу та введення положення про оплату праці ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас»; Таким чином, суд, заслухавши пояснення позивача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено копією наказу про прийняття на роботу той факт, що позивач 12 вересня 2013 року був прийняти на роботу до цеху по експлуатації та ремонту водопровідних мереж ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» на посаду майстра з тарифною ставкою розміром 3771,00 грн. 14 жовтня 2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що доводиться копією наказу про припинення трудового договору. Згідно повідомлення Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 11 листопада 2013 року щодо результатів розгляду скарг позивача на дії керівництва ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» інспекцією була здійснена позапланова перевірка підприємства ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» в результаті якої було встановлено факти не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, невиплата йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та грошової компенсації за всі належні дні невикористаної відпустки. Зазначені обставини також викладені у довідці завідуючого відділом економічної роботи і зарплати обкому профспілки щодо результатів розгляду скарг працівників ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» на дії керівництва, де також вказано, що з жовтня 2013 року на підприємстві змінилося керівництво, яке не визнає умови колективного договору 2013 року, оскільки колишнім керівництвом колективний договір не був зареєстрований місцевими органами виконавчої влади. Одночасно з цим встановлено, що новим керівництвом підприємства були порушені вимоги Закону України «Про оплату праці» у зв'язку з тим, що зменшення розміру оплати праці відбулося в односторонньому порядку без погодження із профспілковим комітетом та без попередження працівників підприємства. Вважає за необхідне провести перерахунки звільненим працівникам, у тому числі і позивачу [PERSON], тарифних ставок, які діяли на 01 липня 2013 року та донарахувати їм усі призупинені доплати та надбавки у зв'язку з порушенням вимог ч.3 ст.32 КЗпП України, інших норм чинного законодавства. Як вбачається з виписки із розрахункового рахунку позивача щодо руху грошових коштів, позивачу 25 жовтня 2013 року було виплачено заробітну плату в розмірі 3010,50 грн. Одночасно з цим, позивач був прийнятий на роботу до ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» 12 вересня 2013 року, а звільнений з роботи 14 жовтня 2013 року. Посадовий оклад позивача становив 3771,00 грн. У вересні позивач відпрацював 13 робочих днів, а середньоденний заробіток становить 179,57 грн., тому шляхом перемноження середнього заробітку на кількість робочих днів у вересні 2013 року, суд приходить до висновку, що заробітна плата позивача за даний місяць становить 2334,41 грн. і після відрахування всіх належних виплат позивачу повинно бути виплачено 1900,22 грн. У жовтні 2013 року позивач відпрацював 10 робочих днів, а середньоденний заробіток становить 163,95 грн., тому шляхом перемноження середнього заробітку на кількість робочих днів у жовтні 2013 року, суд приходить до висновку, що заробітна плата позивача за даний місяць становить 1639,50 грн. і після відрахування всіх належних виплат позивачу повинно бути виплачено 1269,99 грн. Розмір компенсації за 2 дні невикористаної відпустки позивачем обчислений вірно та складає 345,56 грн. і загальний розмір заробітної плати позивача за період з 12 вересня 2013 року по 14 жовтня 2013 року разом з компенсацією за невикористану відпустку становить 3516,07 грн. Як вбачається із виписки з карткового рахунку позивача 25 жовтня 2013 року на картковий рахунок позивачу надійшла заробітна плата в розмірі 3010,50 грн., із чого випливає, що позивач в день звільнення і на даний час не отримав всіх належних йому сум при звільненні і на даний час заборгованість по заробітній платі становить 505,57 грн. У ч.1 ст.115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, невиплачена позивачу заборгованості по заробітній платі в розмірі 505,57 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 345,56 грн. підлягають стягненню з відповідача, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Так, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як було встановлено судом, позивачу з дня звільнення, тобто з 14 жовтня 2013 року, і по день ухвалення судового рішення, тобто по 07 лютого 2014 року, позивачу повна виплата середнього заробітку не здійснена у зв'язку з наявністю спору, оскільки новим керівництвом ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» не визнаються умови колективного договору на 2013 рік в частині розмірів тарифних ставок працівників, так як колективний договір не пройшов реєстрацію в місцевих органах виконавчої влади. Суд вважає таку бездіяльність керівництва незаконною. Так, у відповідності до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч.3 ст.23 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У ч.4 ст.23 ЗКпП України зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Як вбачається з копії наказу про прийняття на роботу від 12 вересня 2013 року позивач був прийняти на роботу до цеху по експлуатації та ремонту водопровідних мереж ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» на посаду майстра з посадовим окладом в розмірі 3771,00 грн. Отже, сторонами було досягнуто домовленості щодо умов трудового договору та розміру заробітної плати позивача, у зв'язку з чим погіршення умов оплати праці працівнику в односторонньому порядку є порушенням умов укладеного між сторонами трудового договору і прав працівника. Зокрема, ч.4 ст.41 Конституції України зазначає, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений такого права, а згідно ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю, яка також є власністю особи в розумінні ст.41 Конституції України, захищається законом. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що нездійснення з вини відповідача всіх належних позивачу виплат в день звільнення, надає останньому права вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 14 жовтня 2013 року по день ухвалення судового рішення по справі, тобто по 07 лютого 2014 року. У жовтні 2013 року 23 робочих дня, з 14 жовтня 2013 року позивачем не відпрацьовано 13 робочих днів, середньоденний заробіток позивача у жовтні склав 163,95 грн., тому відповідно його середній заробіток за 13 робочих днів складає 2131,43 грн. Середній заробіток позивача у листопаді 2013 року, грудні 2013 року та січні 2014 року склав 3771,00 грн. і загальна сума заробітку за 3 місяці складає 11313,00 грн. З 03 лютого 2013 року по 07 лютого 2014 року 5 робочих днів, взагалі у даному місяці 20 робочих днів, середньоденний заробіток позивача склав 188,55 грн., тому відповідно його середній заробіток за 5 робочих днів складає 942,75 грн. Загальний розмір середнього заробітку позивача з дня звільнення по день ухвалення судового рішення у справі складає 14387,18 грн., що на 6622,51 грн. менше, ніж заявлені позивачем у позові. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою частково. Оскільки позовні вимоги частково задоволені, а позивач від сплати судового збору звільнений, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial