Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому він просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 12 липня 2012 року у розмірі 95271 грн. 12 коп. та витрати по сплаті судового збору та зазначає, що 12 липня 2012 року з відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого він одержав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на суму 2000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 30.04.2018 становить: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1986 грн. 46 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 83280 грн. 52 коп., 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина) та 4512 грн. 91 коп. штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у відсутність представника банку, на позові наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак його представник в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що в матеріалах справи наявний письмовий відзив та письмова заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог банку, оскільки останній добровільний платіж, проведений відповідачем, здійснено в 08.10.2013, самої картки у [PERSON] немає, але він пам`ятає, що її строк дії три роки, а тому, банк пропустив строк позовної давності. Списання банком коштів з інших рахунків відповідача в рахунок погашення заборгованості не ґрунтується на законі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи 12.07.2012 відповідачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. При її підписанні відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві /а.с.10/. 12.07.2012 позивачем було надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] у розмірі 2000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до статтей 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Заборгованість відповідача за розрахунком позивача станом на 30.04.2018 становить 95271,12 грн. та складається з: 1986,46 грн. заборгованості по тілу кредита; 83280,52 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 4991,23 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн фіксованої частини штрафу, 4512,91 грн. процентна складова штрафу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стягнення пені та штрафів за невиконання зобов`язань за кредитним договором позивач обґрунтовує Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, однак належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, позивачем суду не надано. А тому, в зазначеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 22 березня 2017 року по справі №6-2320цс16. Враховуючи вищевикладене обґрунтованими є вимоги про стягнення 1986,46 грн. заборгованості за кредитом та 83280,52 грн. заборгованості по процентах, вимоги про стягнення інших сум не грунтуються на умовах договору. Відповідач заявив про застосування позовної давності, мотивуючи це тим, що останній платіж за вказаним кредитним зобов`язанням ним здійснено у жовтні 2013 року, а з позовом банк звернувся до суду у травні 2018 року, чим порушив загальний строк позовної давності. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна позиція, викладена Верховним Судом України в постанові №6-14 цс від 19.03.2014. В судовому засіданні об`єктивно встановити кінцевий строк дії платіжної картки, яка була надана відповідачу неможливо, оскільки в анкеті-заяві, що укладена з відповідачем строк її дії не зазначено, а надана позивачем суду фотокартка з якої вбачається, що відповідач отримує картку Приватбанку неякісна. Згідно Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що строк дії картки вказується на лицьовій стороні. Але, суд не може зробити висновок про те, який номер картки та який строк її дії, що є істотними умовами договору. Наявні в матеріалах справи довідка та виписка банку належним чином уповноваженою особою банку не завірені, не підписані особою, яка видала дані документи і не засвідчені печаткою банку. Тому, суд вважає, що такі докази не можуть бути належними і допустимими. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Водночас, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Доказів про збільшення терміну позовної давності банком не надано. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Оскільки останній платіж за договором про надання банківських послуг відповідач здійснив у жовтні 2013 року, а з позовом банк звернувся до суду у травні 2018 року, суд дійшов висновку про сплив трирічного строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України), тому вимоги позивача про стягнення 1986,46 грн. заборгованості за кредитом та 83280,52 грн. заборгованості по процентам задоволенню не підлягають саме через сплив позовної давності. Згідно із ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати повязані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed