Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки. Посилався на те, що [PERSON] 13.02.2018 року о 08 год. в м.Чернівці по вул.Сторожинецькій №148, керуючи автомобілем марки «Додж Караван» МС 249 з німецькою реєстрацією, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Шевроле Авео» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Даний водій у свою чергу допустив зіткнення з автомобілем марки «BMX X5» з італійською реєстрацією р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався попереду нього. Під час ДТП автомобілі отримали пошкодження з матеріальними збитками. Згідно постанови Сторожинецького районного суду м.Чернівці від 11.05.2018 року у справі №723/1004/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб марки «BMX X5» з італійською реєстрацією р.н. [NUMBER] . Відповідно до висновку №114/18 експертного дослідження визначено вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «BMX X5» з італійською реєстрацією р.н. [NUMBER] , у розмірі 28128 грн. 44 коп. Під час розгляду адміністративних матеріалів стало відомо, що автомобіль Додж Караван МС 249, яким під час ДТП керував [PERSON] , насправді є власністю [PERSON] , цивільної дружини [PERSON] . Автомобіль було ввезено на митну територію України [PERSON] і на час настання ДТП його не було зареєстровано в органах МВС у відповідності до вимог Постанови №1388. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди відповідальність [PERSON] була застрахована в ВАТ НАСК «Оранта». Він звертався із заявою до страхової компанії про компенсацію збитків, однак йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. На підставі ст.1166, ст.1187 ЦК України просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] на його користь матеріальний збиток в сумі 29128 грн. 44 коп. та понесені судові витрати. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов. У відзиві відповідач проти позовних вимог заперечував. Вказував на те, що [PERSON] не надав документів, що підтверджують факт, що він є власником автомобіля марки «BMX X5» з італійською реєстрацією р.н. [NUMBER] і що саме йому було завдано матеріальних збитків. Вважає, що оскільки [PERSON] не довів, що автомобіль марки «BMX X5» з італійською реєстрацією р.н. [NUMBER] належить йому, а отже він є неналежним позивачем. Також зазначив, що ДТП було ним вчинено 13.02.2018 року, а [PERSON] звернувся до суду з позовом поза межами трирічного строку позовної давності, а саме в березні 2021 року, хоча мав право звернутися до суду до 13 лютого 2021 року. Просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю та пропуском строку звернення до суду. Представником відповідача [PERSON] також було подано відзив на позовну заяву, в якій остання позовні вимоги не визнала. Зазначила, що [PERSON] не було надано доказів того, що автомобіль марки «BMX X5» з італійською реєстрацією р.н. [NUMBER] було ввезено на територію України правомірно, а також те, що він на законних підставах перебував у користуванні позивача. Вважає, що [PERSON] не має права звернення до суду, оскільки не надав доказів, що автомобіль належить йому на праві власності і що саме йому пошкодженням транспортного засобу завдано матеріальних збитків. Також вказувала на те, що [PERSON] не є власником автомобіля марки «Додж Караван» [NUMBER] з німецькою реєстрацією. Даний автомобіль було ввезено на митну територію України відповідачем [PERSON] як водієм, а не власником і станом на день ДТП його не було зареєстровано в органах МВС України і відповідності до вимог постанови №1388. Остання не керувала транспортним засобом на момент настання ДТП. На підставі наведеного вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків за пошкодження автомобіля як з власника джерела підвищеної небезпеки задоволенню не підлягають. Окрім того, зазначила, що позивачем було подано позов у березні 2021 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, на застосування якої вона наполягає. Представником позивача було подано відповідь на відзиви. Ухвалою суду від 02.04.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 13.05.2021 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, підстави та умови відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст.22 та Главою 82 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода,\~завдана неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю особистим\~немайновим правам\~фізичної або\~юридичної особи,\~а також\~шкода,\~завдана майну\~фізичної або\~юридичної особи,\~відшкодовується в\~повному обсязі\~особою,\~яка її\~завдала.Відповідно до ч. ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що 13.02.2018 року біля 08 год. [PERSON] по вул.Сторожинецькій м.Чернівці, керуючи автомобілем марки «Додж Крайслер DAN» [NUMBER] з німецькою реєстрацією, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Шевроле АВЕО» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Даний водій у свою чергу допустив зіткнення з автомобілем марки «BMX X5» з італійською реєстрацією під керуванням [PERSON] , який рухався попереду нього. Під час ДТП автомобілі отримали пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11.05.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України і за його вчинення накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень в дохід держави (а.с.8-11). Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 18.06.2018 року постанову суду першої інстанції від 11.05.2018 року було змінено, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та закрито адміністративне провадження у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с.12-16). Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На час розгляду справи в суді дана постанова є чинною, не скасовувалася, а тому суд вважає встановленим факт вини водія [PERSON] в настанні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.05.2018 року. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] керував автомобілем марки «BMX X5» з італійською реєстрацією, якому внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди 13.02.2018 року було завдано механічних пошкоджень. За змістом п.2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Стаття 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, серед яких зазначено право володіння. Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року роз`яснено, враховуючи, що відповідно до статей\~386,\~395,\~396 ЦК України\~положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху\~України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для\~\~особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно\~Правил дорожнього руху, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306\~(в редакцій на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з частиною другою\~статті 1187 ЦК України\~під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є належним позивачем по справі та має право на захист свого речового права, в тому числі на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Отже, потерпілий вправі одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка своїми неправомірними діями її спричинила. Судом також встановлено, що [PERSON] є особою, яка на відповідній правовій підставі володіла та керувала транспортним засобом, визнана постановою суду винною у створенні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок настання якої було завдано механічних ушкоджень автомобілю позивача, а тому він зобов`язаний відшкодувати шкоду, спричинену його неправомірними діями. Статтею 1188 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно до\~частини першої,\~пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як вбачається з відповіді страхової компанії НАСК «Оранта» від 23.05.2018 року, [PERSON] було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з тим, що не надано підтвердження того, що автомобіль «Додж Крайслер DAN» [NUMBER] був ввезений на митну територію України саме [PERSON] , а також, що вказаний транспортний засіб не було зареєстровано в органах МВС, НАСК «Оранта» не може вважати, що водій [PERSON] правомірно володів зазначеним транспортним засобом, а тому відмовляє у виплаті страхового відшкодування (а.с.20-21). Розглядаючи аргументи позивача щодо наявності підстав покладення обов`язку по відшкодуванню завданої йому шкоди на [PERSON] , суд виходить із наступного: Відповідно до ч. 4\~ст. 380 Митного кодексу України\~тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на ту обставину, що [PERSON] є власником автомобіля\~\~Додж Караван з німецькою реєстрацією DAH МС 249, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Так, відповідно до ч.1\~ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Тому, наявність договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 18 лютого 2017 року, укладеного між страховою компанією «Оранта» та [PERSON] не свідчить про належність їй на праві власності зазначеного автомобіля. Будь-яких інших доказів, на підтвердження факту ввезення [PERSON] транспортного засобу на митну територію України без реєстрації в органах Міністерства внутрішніх справ України суду надано не було. З огляду на зазначене, а також те, що на момент настання ДТП [PERSON] автомобілем не керувала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині необгрунтовані та задоволенню не підлягають. Відповідно до висновку №114/18 експертного дослідження від 01.10.2018 року, вартість матеріального збитку в Україні, завданого власнику не розмитненого автомобіля марки «BMX X5», 2004 року випуску, р.н. [NUMBER] , внаслідок його пошкодження у ДТП 13.02.2018 року становить 28128 грн. 44 коп. (а.с.22-29). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Враховуючи те, що постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11.05.2018 року встановлено вину [PERSON] у вчиненні ДТП за участю транспортного засобу, яким керував позивач, судом встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями [PERSON] та завданою [PERSON] шкодою. Згідно з\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (абзац 2 ст.1192 ЦК України). З урахуванням наведеного, зокрема встановленої судовим експертом вартості ремонтно-відновлювальних робіт, суд приходить до висновку, що завдана шкода позивачу у розмірі 28128 грн. 44 коп. підлягає стягненню з відповідача. Разом із тим, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як було встановлено судом, [PERSON] про особу, яка порушила його право та має нести відповідальність, стало відомо після ухвалення постанови суду від 11.05.2018 року за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП. Отже, у даній справі наявні відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 141 ч. 1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення заявлених до стягнення понесених судових витрат у зв`язку одержанням правничої допомоги представника позивача у розмірі 6000 гривень та представника відповідача [PERSON] у розмірі 10000 грн. 00 коп. - суд зазначає таке. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 25.02.2021 року, ордер, розрахунок до договору про надання правової допомоги від 25.02.2021 року, відповідно до якого сторони погодили, що вартість правової допомоги за Договором становить 6000 гривень. До послуг включається: консультація, збір матеріалів, підготовка позовної заяви до суду, представництво інтересів у Шевченківському районному суді м.Чернівці (а.с.47-51). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано договір про надання правової допомоги від 28.05.2021 року, додаткову угоду №1 до договору від 28.05.2021 року, в якій сторони погодили у фіксованому розмірі незалежно від витрат часу на виконання замовлених послуг вартість послуг у розмірі 10000 гривень; звіт до договору про надання правової допомоги від 30.09.2021 року; платіжне доручення від 31.05.2021 року про сплату за послуги 5000 гривень; квитанція №1 від 30.09.2021 року про сплату 5000 гривень. Згідно ч.ч.1,3\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями\~ст.137 ЦПК України\~регламентовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом\~ч.1\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.3\~ст.141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно\~ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до [PERSON] . Окрім того, представник позивача у судовому засіданні вказував на те, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу відповідачем [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактично наданим послугам. Звертав увагу на те, що представник приймав участь у даних правовідносинах, починаючи з 2018 року, а тому була ознайомлена із спірними правовідносинами. Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Даючи оцінку зазначеним вище аргументам, суд враховує їх з огляду на складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах, ціну справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, та приходить до висновку, що витрати відповідача [PERSON] на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень є неспіввмірними та підлягають зменшенню до 6000 гривень. Понесені витрати на правничу допомогу позивача у розмірі 6000 гривень підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: partial