Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про виселення, в обґрунтування вимог якої зазначив, що він являється власником житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] , в якому зареєстрований він та його син [PERSON] . В той же час, у вказаному будинку проживає [PERSON] зі своєю співмешканкою [PERSON] , які не зареєстровані в даному будинку. За таких обставин позивач не має змоги використовувати своє право власності на житло, на неодноразові звернення до відповідачів, отримував негативну відповідь у грубій формі. Позивач, посилаючись на протиправне заволодіння відповідачами належним йому майном, безпідставне їх проживання в належному йому житловому будинку, та обмеження у зв`язку з цим його прав як власника, просив суд усунути перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні належним йому житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів. Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року по справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 23-24). Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 52-53). Заочним рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2018 року позовну заяву задоволено. Усунуто перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні належним [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] . Виселено [PERSON] [PERSON] з вказаного будинку. Вирішено питання про судові витрати (т. 1 а.с. 109-112). Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року заочне рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2018 року, скасовано та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 177-178). Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 224-225). Представник позивача - адвокат Литвиненко Є. О. в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав у ній викладених. Відповідачі, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 лютого 2013 року являється власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] , який був успадкований ним після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1 а.с. 7-9). Із копії довідки виконкому Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області від 30 серпня 2018 року встановлено, що у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання громадян [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 16). Як вбачається з копії акту обстеження від 30 серпня 2018 року, по [ADDRESS] власник будинку [PERSON] з сім`єю не проживає, замість них проживають [PERSON] та [PERSON] , які в даному будинку не зареєстровані (т. 1 а.с. 17). Згідно відповідей Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області від 08 жовтня 2018 року, за даними реєстру територіальної громади виконкому Лазурненської селищної ради [PERSON] , як особа, що зареєстрована на території смт Лазурне, не значиться, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 29, 30). [PERSON] є співвласником житлового будинку [ADDRESS] , частка складає 23/100, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 241). Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами 1, 2 та 7 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 321 ЦК України гарантує непорушність права власності, зокрема встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не набули право користування належним позивачу житловим приміщенням на підставі правочину або закону, й доказів протилежного суду не надано. Отже відповідачі проживають у житловому приміщенні протиправно, що порушує права позивача щодо користування і розпорядження майном. Із витребуваної судом спадкової справи № 86/2008 вбачається, що [PERSON] звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , на що нотаріусом було йому роз`яснено про необхідність підтвердити своє право на спадкування шляхом надання нотаріусу доказів, які б надавали право на обов`язкову частку у спадщині, або ж оскаржити заповіт. Також роз`яснено, що в протилежному випадку свідоцтво про право на спадщину за заповітом буде видано спадкоємцям за заповітом без врахування його інтересів (т. 1 а.с. 201). Проте [PERSON] зазначених нотаріусом даних не було надано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову. Судові витрати по справі розподіляються у відповідності з положеннями частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України. На підставі статей 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України та

Outcome: approved