Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним майном. Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом заміни цільного бетонного паркану, або його демонтажу; зобов'язати відповідача змінити місце розташування вольєру для тварини, шляхом переобладнання вольєру в інше місце; зобов'язати відповідача утримувати на повідку та у наморднику не контрольовану тварину таким чином, щоб уникнути ситуацій негативного впливу на малолітню дитину позивача, вжити запобіжних заходів що можуть завдати наслідків каліцтва та морального стану оточуючих; стягнути з відповідача судові витрати по справі у вигляді оплати правової допомоги у сумі 3400 грн. та судового збору у сумі 107,30 грн. Відповідач у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовить з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Дане майно належить позивачу на підставі договору купівлі продажу від 24 жовтня 2003 р.(договір) ВН№556883, посвідчене приватним нотаріусом. На підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 18 березня 2010 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,1475 га, яка знаходиться за вищевказаною адресою. На ділянці розташоване домоволодіння, про що свідчить технічний паспорт №1027-20 від 28 листопада 2001 року. На зазначеній земельній ділянці з моменту покупки і по теперішній час позивач веде господарську діяльність, тобто вирощує овочі та фрукти. Користувачем суміжної земельної ділянки площею за адресою [ADDRESS] є відповідач (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.03.2009 року). Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, встановлено, що згідно протоколу узгоджувальної комісії Кіровської селищної ради по установленню та відновленню меж між земельними ділянками сторін від 02.12.2011 року суцільний паркан [PERSON] збудований по межі земельних ділянок. Але судом встановлено та сторонами не заперечується, що складений протокол у відсутність [PERSON] та [PERSON] суперечить іншим доказам у справі, а саме: на фотокартках чітко видно,що на межі ділянок залишено сітку - рабицю і встановлено огорожу на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні [PERSON] Згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Нормами ст.152 ЗК України, ст.386 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст.103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Проте, позивачем не надано суду належних доказів порушення його прав користування земельною ділянкою, його посилання на те, що він на земельній ділянці веде господарську діяльність, яка виражається у вирощуванні овочів та фруктів, а наявність паркану призводить до затімнення городу, що призводе до порушення його прав, суд вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з державного акту на право на землю за адресою смт.Кіровське Дніпропетровського району та області пров.Калінінський,1 (державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЙ №002731,) цільове призначення даної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, межі належних сторонам земельних ділянок на місцевості не порушені, що позбавляє суд можливості дійти однозначного висновку про порушення прав позивача. Крім того, у позовній заяві позивач сам вказує на той факт, що саме на подвір'ї відповідача встановлено вольєр для собаки. Порушення правил утримання собак є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, та в даному випадку не являється підставою для притягнення до цивільно-правової відповідальності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог позивача, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів правомірності його позовних вимог, та порушення його прав користування земельною ділянкою, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed