Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований 17. 09. 2013 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у місті Києві між [PERSON] до [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №2462. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з січня 2016 року сторони фактично припинили щлюбні стосунки, тому подальше сумісне проживання та ведення спільного господарства неможливе. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти прийняти рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не явилась, подала заяву в якій позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти розгляду справи у підготовчому судовому засіданні. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи ту обставину, що відповідачка заперечень проти позову не має, позовні вимоги визнає, визнання позову не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем та вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні, згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України. Судом встановлено, що 17. 09. 2013 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] до [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №2462. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Подружні відносини сторони не підтримують, сім`я фактично розпалася з травня 2018 року. Спору щодо місця проживання дитини у подружжя немає. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним Кодексом, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Згідно зі ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя не можливе, сторони мають стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також враховуючи, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя є неможливим, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved