Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача повернути їй доньку [PERSON], [INFO] посилаючись на те, що вона з відповідачем зареєструвала шлюб 28 січня 2008 року, від якого народилася [INFO] донька [PERSON]. У зв'язку з розлученням між ними виникли неприязні стосунки і 19 липня 2013 року відповідач забрав доньку без її відома і до теперішнього часу вона не може виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини. Вона зверталася до міліції з приводу викрадення дитини. Відповідач за характером неврівноважений, завдавав їй тілесних ушкоджень та не бажає добровільно повертати дитину. 16 квітня 2014 року позивач уточнила позовні вимоги, в яких просить зобов'язати відповідача повернути їй доньку [PERSON], [INFO] та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 30000,00грн. посилаючись на те, що своїми діями відповідач порушив її звичний уклад життя, вона хвилюється за долю дитини, не має можливості з нею спілкуватися, що призвело до моральних страждань. Позивач та представник у судове засідання не з'явилися, подавши заяву, в якій просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідач та представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, пояснивши, що стаття 162 Сімейного Кодексу України, на яку посилається позивач не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки дитина з народження проживає за адресою: [ADDRESS], навчається у школі за місцем проживання. Наданий витяг з ЄРДР не свідчить про те, що саме відповідачем їй завдані тілесні ушкодження. 17 травня 2013 року позивач нічого не пояснивши забрала дітей і пішла проживати з іншим чоловіком у гуртожиток. Влітку 2013 року донька телефоном розповіла, що їй негарно жити з чужим чоловіком, вона хоче жити з батьком там, де весь час жила. Психологічний стан дитини був тяжкий, він змушений був звернутися до психолога за допомогою і психолог і до теперішнього часу займається з дитиною. Донька має хронічні хвороби, з приводу чого він знаходився з дитиною на стаціонарному лікуванні. За весь час, що дитина проживає з ним, позивач не провідує дитину, не цікавиться її життям. Представник прокуратури Дергачівського району Харківської області у судовому засіданні позовні вимоги не підтримав. Представник служби у справах дітей Дергачівської РДА Харківської області у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справ за відсутності представника та письмові пояснення по справі, з яких вбачається, що позовні вимоги не підтримують, позивачем не надано доказів того що між ними раніше визначалося місце проживання дитини з одним із батьків, таким чином не доведено протиправну поведінку відповідача. На даний час мати та батько мають рівні права щодо дитини. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. [PERSON] народилася [INFO], її батьками являються [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.5). Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Статтею 162 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положеннями статті 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків . Положеннями ст. 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Системний аналіз правових норм глави 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей» та ч.1 ст.162 СК України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, свідчить про те, що право одного із батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого із батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з яким проживала дитина, в тому числі способом викрадання. Із матеріалів справи вбачається, що дитина сторін у справі з народження постійно мешкає за місцем проживання відповідача [ADDRESS], навчається в третьому класі Черкасько-Лозівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Дергачівської районної ради, проживає з батьком та знаходиться на його триманні, що підтверджено відповідними довідками. Відповідач позитивно характеризується за місце проживання та роботи, що підтверджено характеристиками. Сторони не заперечують, що після припинення шлюбно-сімейних відносин та розірвання шлюбу між ними склалися конфліктні стосунки, і між ними місце проживання дитини [PERSON], [INFO], що не досягла десяти років, відповідно до положень ст.ст. 160, 161 СК України не визначалося, рішення судом з цього приводу не ухвалювалося. Також не визначалися і способи участі батька у вихованні дитини згідно до ст.ст. 157-159 СК України (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо). Матеріали справи не містять доказів, що відповідач вчинив протиправні дії щодо малолітньої дитини, доньки [PERSON] та змінив її місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування . Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд визнає, що між сторонами виник спір про визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, який не може вирішуватися у спосіб, обраний позивачем, шляхом відібрання дитини від батька і повернення її матері. Позову про визначення місця проживання малолітньої дитини в межах розгляду даної цивільної справи сторонами не пред'являлося. До того ж, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Судом була вислухана думка малолітньої [PERSON], [INFO], у присутності психолога [PERSON], яка пояснила, що хоче проживати з батьком, якого дуже любить. З мамою спілкуватися та проживати не бажає. Центром дитячої та підліткової психології надано психологічний висновок, де за результатами виявлено, що [PERSON] не сприймає мати, як значущу для неї фігуру, не відчуває до неї позитивної емоційної прихильності, проявляє до неї уникаючу та ігноруючу поведінку. Частиною 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин, суд вважає позов [PERSON] про відібрання дитини та її повернення безпідставним та необґрунтованим. Також, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки на підтвердження даних обставин позивачем, на вимогу ст.60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів.

Outcome: dismissed