Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у нотаріальному посвідченні Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,1391 га, що розташована на території Михайлевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4621294700:03:000:0083 від 11.09.2018 та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №149/03-31 від 11.09.2018; зобовязати відповідача нотаріально посвідчити вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоду щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, власником якої є [PERSON] За умовами договору, [PERSON] зобовязався передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,1391 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4621294700:03:000:0083, яка розташована на території Михайлевицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області. 11.09.2018 [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Дрогобицького районного округу Львівської області [PERSON] за посвідченням договору купівлі-продажу. Позивачі надали відповідачу всі необхідні документи, передбачені чинним законодавством України для посвідчення відповідного правочину. Однак, 11.09.2018 посилаючись на п.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», а також на п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій, відповідачем відмовлено у посвідченні Договору, як такого, що суперечить законодавству України, та винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.09.2018 №149/09-31. Вважають відмову відповідача необґрунтованою, протиправною та такою, що порушує їхні права на розпорядження своєю власністю. Ухвалою судді від 24.09.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче провадження на 16.10.2018 о 14.30 год. 16.11.2018 підготовче судове засідання відкладено на 26.11.2018. Відповідач подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, у звязку із навантаженням у роботі. 26.11.2018 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 13.12.2018. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково суду вказав на те, що право на вільне володіння та розпорядження своїм майном, зокрема земельною ділянкою, гарантовано чинним законодавством, а саме: Конституцією України. Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Таким чином, застосування відповідачем положення Земельного Кодексу України щодо мораторію, що призвели до відмови у посвідченні договору, істотно та неправомірно звужують обсяг прав позивачів, гарантованих Конституцією України, при цьому не узгоджуються із основним її принципом верховенства права, що визначений статтею 8 Конституції України. Вважає, що застосування мораторію є неправомірним позбавленням позивача [PERSON] можливості розпоряджатися належною йому на праві власності земельною ділянкою, та позбавленням [PERSON] можливості купити таку земельну ділянку та отримати економічний ефект від використання цього майна, що однозначно, є несправедливим та несумісним із правами, принципами, свободами та гарантіями, встановленими національним законодавством України, зокрема, але не виключно, Конституцією України. Окрім цього, покликається на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» від 22.05.2018, в якому констатовано, що мораторій на відчуження земельних часток (паїв) був запроваджений як тимчасовий захід з прийняттям Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18.01.2001. Закон забороняв відчужувати земельні частки (паї) та мав діяти до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) ЗК України. Попри це, мораторій не був знятий з прийняттям Земельного Кодексом України, натомість п.15 Перехідних положень Земельного Кодексу України продовжив дію мораторію до 1 січня 2005 року. Після ще декількох продовжень строку дії такого мораторію, у 2008 році його було продовжено до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, тобто, фактично було зроблено безстроковим. Мораторій був визнаний незаконним втручанням у здійснення права власності також і в розумінні ст.1 Першого Протоколу Конвенції у рішенні ЄСПЛ. Таким чином, заборона, втілена лише у перехідних положеннях до Земельного Кодексу України, є незаконним втручанням у здійснення права власності [PERSON], а положення Протоколу Першого Конвенції, з урахуванням їх тлумачення Європейським Судом з прав людини, положення Конституції України та інших законодавчих актів мають пріоритет перед положенням п.15 Перехідних положень ЗК України та мали бути враховані відповідачем під час прийняття рішення щодо посвідчення договору. При цьому, майно в розумінні ст.1 Першого Протоколу Конвенції є не лише наявним у особи майном, а й інтересами майнового характеру. У даному випадку, [PERSON] вважає, що має законне сподівання на отримання майна, - земельної ділянки, огляду на вищенаведені положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та ст.1 Першого Протоколу Конвенції. Просить позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов заперечила, просить в задоволенні такого відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань: згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що 11.09.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 1,1391 га, що розташована за адресою: Львівська область, Дрогобицький район с.Михайлевичі, з кадастровим номером 4621294700:03:000:0093, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер:33548103, виданого Реєстраційною службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області 12.02.2015. Звернувшись до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] про посвідчення вищевказаного договору отримали відмову. Як вбачається з Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.09.2018 №149/02-31 відмову мотивовано тим, що відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівлі-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. А тому, вважає, що відчуження земельної ділянки, яка є предметом даного договору, є недопустимим. У відповідності до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Зі змісту ст.55 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. Згідно п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. У відповідності до п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Враховуючи вищенаведене, зокрема законодавчий мораторій на відчуження земельних ділянок \~для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд вважає відмову відповідача у нотаріальному посвідченні Договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва правомірною, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити те, що під час розгляду даної справи, судом проаналізовано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» від 22.05.2018, відповідно до якого Європейський суд вирішив, що Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників та вийшла за межі своїх повноважень, що спричинило покладення надмірного тягаря на заявників. ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції та зазначив, що Україна повинна вжити відповідні законодавчі або інші заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель та суспільством взагалі (п.150 рішення). Тобто дане питання підлягає вирішенню не в окремій цивільній справі, а повинно бути врегульовано на законодавчому рівні.

Outcome: dismissed