Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 12.05.2015 року, який в подальшому змінив та просив суд визнати недійсними п.п.3.1.2 п.3.1, п.п.5.1.3 п.5, п. 6.1, п.6.5 кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року, укладеного між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та [PERSON] В обґрунтування своїх вимог вказав, що 21.01.2014 року між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКЕХР2.218648.001, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 120\~000 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування ним за фіксованою ставкою в розмірі 20% на рік. Виконання його зобовязань за кредитним договором забезпечувалось порукою [PERSON] згідно договору поруки № РХ029031.218690.001 від 21.01.2014 року. Вважав, що окремі пункти кредитного договору суперечать нормам чинного законодавства України, а саме п.п.3.1.2 п.3.1. кредитного договору щодо права банку ініціювати зміну розміру процентної ставки за користування кредитом; п.п.5.1.3 п.5 договору, що у разі незгоди позивача із запропонованим банком розміром процентної ставки, та/або комісії та не підписанням позичальником наданої Банком додаткової угоди термін повернення кредиту вважається таким, що настав і позичальник зобовязаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати відправки повідомлення зазначеного в п.5.1.1. цього Договору. На його думку, вказані умови кредитного договору суперечать положенням ч.3 ст.10561 ЦК України, ч. 4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а отже є протиправними, тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. В свою чергу він також вважав неправомірними положення п. 6.1, п.6.5 кредитного договору щодо визначення обсягу його відповідальності у випадку порушення строків погашення кредиту, а саме стосовно нарахуванням банком позичальнику процентів в розмірі 40% річних від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, а також штрафу, розрахованого за формулою: 1 000,00 гривень + 5 % від суми позову, вважаючи такий розмір штрафних санкцій непомірним з огляду на істотність розміру отриманого ним кредиту та явно завищеним від розмірів, ніж це встановлено законом. Вважаючи вказані вище умови кредитного договору протиправними та такими, що суттєво порушують його права та інтереси, він вимушений звернутись до суду. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином. Будучи присутніми в минулих судових засіданнях, змінені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з обставин, викладених в позові. Представник відповідачів [PERSON], будучи присутньою в судовому засіданні 02.09.2016 року, змінені позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки вважала, що збільшення процентної ставки за кредитним договором це право банку, про що зазначено безпосередньо в кредитному договорі, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України. Визначений п.п.6.1, 6.5 договору розмір штрафних санкцій також вважала таким, що не суперечить положенням закону, а враховуючи його погодження сторонами в момент укладення кредитного договору, дійсним та обґрунтованим. Аналогічна її позиція викладена в письмових запереченнях проти позову (а.с.23-24). В подальшому в судові засідання представник відповідачів не зявилась. Третя особа [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. За даних обставин суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності сторін та їх представників на підставі наявних доказів та з урахуванням їх позиції по справі. Суд, враховуючи пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.01.2014 року між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКЕХР2.218648.001, відповідно до п.1 якого позичальник отримав строковий кредит на споживчі цілі в розмірі 120\~000 грн. з терміном користування кредитом до 20.01.2016 року (а.с.6-9). В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором 21.01.2014 року між ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» та [PERSON] укладено договір поруки № РХ029031.218690.001 (а.с.6). У разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники (п.4 договору поруки). Відповідно до п.1.1.3, п.2.8 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою 20% річних, нарахування яких здійснюється щоденно, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів в році. За умовами п.п.3.1.2 п.3.1 договору, банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки та (або) комісії за користування кредитом в порядку, передбаченому договором, а саме згідно п.п.5.1.3. п.5 кредитного договору у разі незгоди позичальника із запропонованим банком розміром процентної ставки, та/або комісії та не підписанням позичальником наданої Банком додаткової угоди термін повернення кредиту вважається таким, що настав і позичальник зобовязаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати відправки повідомлення зазначеного в п.5.1.1. цього Договору. Як на підставу своїх вимог, позивач посилався на протиправність вказаної умови кредитного договору як такої, що суперечить ч.3 ст.10561 ЦК України та потенційно і безпідставно посягає на його майнові права як споживача послуг. Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача та заявлених ним вимог щодо визнання вказаних положень кредитного договору недійсними, суд виходить з наступного. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України, яка передбачає свободу договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов'язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Судовим розглядом встановлено, що укладаючи кредитний договір 21.01.2014 року, сторони погодили розмір процентної ставки за користування позичальником кредитом за типом фіксована з одночасним визначенням порядку її зміни, що вказано в п.5 кредитного договору (а.с.8), які за своїм змістом викликають неузгодженість та суперечливість між собою. Згідно ч.4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом, що також узгоджується з п.3.5 постанови Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.10561 ЦК України (яка діє з 10.01.2009 року з набранням чинності Законом України від 12.12.2008 року № 661-VI), процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Системним аналізом вказаних матеріальних норм права суд приходить до висновку, що визначальним для зміни банком в односторонньому порядку розміру процентної ставки за кредитним договором є дата його укладення (тобто до набрання чинності нормою ст.1056? ЦК України 10.01.2008 року, або після), а також тип процентної ставки. Судом також встановлено, що оспорюваний кредитний договір № МКЕХР2.218648.001 укладено між сторонами 21.01.2014 року, визначений за умовами п.1.1.3 договору тип процентної ставки фіксована, зміна якої в силу ст.1056? ЦК України в односторонньому порядку не допускається, в той час як відповідно до п.п.3.1.2 п.3.1 договору, банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки та (або) комісії за користування кредитом в порядку, передбаченому договором, а згідно п.п.5.1.3. п.5 кредитного договору у разі незгоди позичальника із запропонованим банком розміром процентної ставки, та/або комісії та не підписанням позичальником наданої Банком додаткової угоди, банк вправі змінювати термін повернення кредиту, що є суперечливим та таким, що обмежує майнові права позичальника як споживача фінансово-кредитних послуг відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим, незважаючи на згоду позичальника на наявність подібних умов договору при його укладенні, суд, оцінюючи дії з боку ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» як кредитора щодо права на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку, приходить до висновку, що включення до кредитного договору таких умов, передбачених п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 договору, є протиправним, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 26.09.2012 року у справі №6-89цс12, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню із визнанням вказаних положень кредитного договору недійсними. Стосовно визначеного п.6.1, п.6.5 кредитного договору обсягу відповідальності позичальника за порушення умов договору, які позивач також вважає недійсними, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права (абз.2 п.3.2Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13). Так, положеннями п.6.1 кредитного договору встановлено, що за порушення строків погашення кредиту банк нараховує позичальникові проценти в розмірі 40 % річних від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (а.с.8). Крім того, відповідно до п.6.5 договору (а.с.8), при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобовязань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи, позичальник сплачує банку штраф, який розраховується за формулою: 1000 грн.+ 5 % від суми позову. Оскільки спірний кредитний договір є правочином, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, яке є вільним і відповідає їх волі, в той час як при укладенні його [PERSON] та ПАТ «[PERSON] РОЗВИТКУ» визначили на свій розсуд обсяг відповідальності позичальника у випадку порушення ним кредитно-договірних зобовязань, що не протирічить положенням ст.ст.6, 624, 627, 638 ЦК України, на підставі яких між ними виникли цивільні права та обов'язки, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача стосовно незаконності вказаних положень договору та завищених розмірів штрафу. Обставин, які б свідчили про невідповідність п.6.1, п.6.5 оспорюваного договору нормам ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та положенням Закону України «Про захист прав споживачів» судом не встановлено. Посилання позивача [PERSON] на невідповідність вказаних пунктів договору вимогам ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», яка визначає максимальний розмір пені, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, суд вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки норми вказаного Закону не поширюються на кредитно-договірні відносини між банками та фізичними особами стосовно надання споживчих кредитів, адже регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суб'єктами яких є виключно юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. За вказаних вище обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсними п.6.1, п.6.5 кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках, по 60,90 грн. з кожного, в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог, оскільки солідарне стягнення судового збору чинним законодавством не передбачене.

Outcome: partial