Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] Вікторовича про визнання недійсним договору оренди , в якому зазначив, що йому 04.11.2011 року в прокуратурі Артемівського району був наданий для огляду договір оренди ангару від 03.05.2007 року, укладений між ним та відповідачем. Між тим, незважаючи на схожість підпису на його, він не укладав цієї угоди і дізнався про неї лише 04.11.2011 року від працівників прокуратури, від яких, також , дізнався про використання відповідачем цієї угоди в судових процесах за позовом [PERSON] до [PERSON] та СФГ « Династія». Вважає, що [PERSON] в особових цілях використав пусті аркуші з підписом позивача, які він передавав йому для оформлення звітності та забезпечення роботи з контролюючими органами в період сумісної роботи. Між тим, з боку позивача була відсутня воля на встановлення орендних стосунків та настання правових наслідків, ніколи не оглядав ангару та не знає про його місце знаходження, позивач постійно проживає в іншому місці , тому, не було необхідності та можливості здійснювати оренду об,єкта нерухомості площею 441,6 кв.м та щомісячно платити 4416 грн. орендної плати, не здійснював ніяких дій, направлених на встановлення, зміну, припинення орендних правовідносин. Позивач вважає використання його ПІБ без згоди за фіктивним договором є порушенням його прав та інтересів. Крім того, відповідач, не маючи доступу до ангару, на який він претендує, не міг не усвідомлювати характеру своїх дій та неможливості досягнення результату , тобто, неможливості реальної передачі ангару в оренду. Таким чином, угода з боку відповідача не була направлена на реальне настання наслідків, обумовлених нею, тобто, угода не відповідає вимогам, виконання яких необхідно для дійсної угоди, передбаченим ст.203 ЦК України, що є підставами для визнання її недійсною згідно до ст.215 ч.1 ЦК України. Згідно з ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При цьому, строки позовної давності позивачем не пропущені, оскільки про порушення свого права він дізнався лише 04.11.2011 року. Позивач просить визнати недійсним договір оренди будівлі ангару, укладений ним 03.05.2011р. з відповідачем ( а.с.1-2,11). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеному у позові. Згідно письмовим запереченням відповідача останній позов не визнав, зазначивши, шо наявність цього позову обумовлюється матеріальними домовленостями між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] внаслідок небажання [PERSON] та [PERSON] виконувати рішення апеляційного суду Донецької області від 22.03.2011р. про повернення [PERSON] спірного ангару, а [PERSON] бажає виключити повернення [PERSON] боргу за розпискою від 10.10.2009 р. Між тим, рішенням апеляційного суду Донецької області від 20.12.2012р. в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору оренди ангару від 03.05.2007 р. , що укладений між [PERSON] та [PERSON], відмовлено. Позивач та відповідач є приватними підприємцями і кожний з них працював окремо, угод про сумісну діяльність між ними не укладалось і відповідач від імені позивача ніяких звітів нікуди не здавав та не представляв його інтереси в роботі з контролюючими органами, а звіти мали типову форму на відповідних бланках, тому, у виконанні підпису на пустих аркушах не було необхідності. Також, позивачем не надано доказів про наявність умислу у відповідача на укладання договору оренди без наміру без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки, придбавши на публічних торгах ангар , право власності на який було зареєстровано 25.04.2007 р. згідно до законодавства, маючи право установчі документи, відповідач не міг припустити , що його права власника будуть порушені на протязі багатьох років [PERSON] та [PERSON] Відповідач, укладаючи договір оренди ангару з позивачем 03.05.2007 р. абсолютно був впевненим про можливість використання ангару за власним бажанням та передачу його в оренду позивачеві. Про наявність проблеми з передачею ангара стало відомо відповідачеві лише після укладення договору оренди з позивачем. Укладаючи спірний договір оренди , відповідач бажав настання обумовлених ним правових наслідків, у т.ч. щомісячного отримання орендної плати, оскільки, на його утриманні знаходилося троє неповнолітніх дітей та бабуся похилого віку. Також, у нього, були всі підстави вважати , що і позивач прагне до настання правових наслідків за договором оренди, який при укладанні угоди надав відомості про паспорт, ідентифікаційний код , місце реєстрації, та надав копії документів про приватну підприємницьку діяльність [PERSON], вид діяльності, наявність ліцензії строком з 28.02.2007 р. по 27.02.2012 р. щодо надання послуг на перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом загального користування. Зі слів самого [PERSON] останній бажав використовувати ангар в якості складського приміщення для вантажів. Також, позивач не надав суду доказів щодо спрямованості дій відповідача на порушення публічного порядку . Також, позов заявлено з пропуском строку позовної давності, який просить застосувати з наслідками за ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки, договір оренди був укладений з позивачем 03.05.2007 року , а до суду позивач звернувся лише 18.05.2012 року ( а.с.55-59). У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеному у письмових запереченнях відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно до договору оренди будівлі ангару від 03.05.2007 р., між орендодавцем [PERSON] та орендарем [PERSON] , орендодавець передає , а орендар бере в тимчасове володіння будівлю ангару , що стоїть окремо, загальною площею 441,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. Термін оренди складає два роки з дати укладання договору по 03.05.2009 р. Розмір орендної плати за об,єкт, що орендується, складає 4416,00 грн. Орендар та Орендодавець несуть відповідальність за виконання умов цього договору відповідно до чинного законодавства України . Об,єкт оренди повинен бути переданий орендодавцем та прийнятий орендарем за актом протягом трьох днів з моменту цього договору. Зазначеним договором оренди передбачені права та обов,язки орендаря та орендодавця . Договір підписаний сторонами ( а.с.92-93). Згідно з висновком експерта з технічної експертизи документів № 6241/03 від 21.03.2013 року в договорі оренди будівлі ангару від 03.05.2007 року - спочатку нанесено друкований текст « [PERSON]----« , поверх якого виконано підпис від імені [PERSON] ( а.с.120-123). Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 2817/02/2818/03 від 22.11.2013 року підписи від імені [PERSON] , розташовані в двох екземплярах договору оренди будівлі ангару від 03.05.2007 року ( справа № 2-32-2010р., т.1 а.с. 39-40 та справа № 2/ 219/1526/2013 а.с.92-93) в графі « Сторона 2. « Орендар» в рядку « [PERSON]» , виконано [PERSON]. Ознак попередньої підготовки при виконанні підписів від імені [PERSON], не встановлено ( а.с. 155-156). Згідно до ч.3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2011 року в суді встановлено, що [PERSON] є переможцем публічних торгів по реалізації нерухомого майна, які відбулися 22 березня 2007 року. 16 квітня 2007 року він отримав у виконавчій службі Артемівського МРУЮ акт на реалізацію предмета іпотеки , який засвідчив факт придбання ним ангару площею 441,6 кв м на земельній ділянці площею 0,33 га, в [ADDRESS]. 19 квітня 2007 р. приватний нотаріус Артемівського нотаріального округу видав [PERSON] свідоцтво про право власності на вказаний ангар. Свідоцтво зареєстровано за № 822 в реєстрі нотаріальних дій. 24 квітня 2007 року комунальне підприємство « Артемівське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало його право власності на ангар в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 18662698. В суді доведено, що [PERSON] придбав спірний ангар в порядку , визначеному законом . Позовні вимоги [PERSON] задоволені . Витребувано з чужого незаконного володіння СФГ « Династія», [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] ангар площею 441,6 кв м, який розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 18662698 ( а.с.35-38, 60,61). Таким чином, позивачем не доведено, що спірний договір оренди приміщення ангару від 03.05.2007 року ним з відповідачем не укладався, або з його боку , можливо, могли бути підписані лише чисті аркуші , оскільки, зазначене позивачем спростовується вказаними вище висновками експертиз про те, що договір підписаний з боку [PERSON] саме ним і спочатку нанесено друкований текст , поверх якого виконано підпис від імені [PERSON], та ознак попередньої підготовки при виконанні підписів від імені [PERSON], не встановлено. Згідно до ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] мав право на укладання 03 травня 2007 року договору оренди будівлі ангару як власник ангару з 24.04.2007 року , площею 441,6 кв. м, який розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 18662698, оскільки, мав право володіти , користуватися та розпоряджатися своїм ангаром на власний розсуд з 24.04.2007 року . Будь яких дій з боку [PERSON] щодо ангару , у т.ч. укладання договору оренди приміщення спірного ангару, що суперечать закону, судом не встановлено і позивачем не доведено. Судом не встановлено і позивачем не надано доказів, що спірний договір оренди ангару від 03.05.2007 р., укладений між сторонами, порушує публічний порядок в розумінні ст.228 ЦК України, тому, зазначений договір не є нікчемним. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема у ч. 5 вказаної статті зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно до ст.759 УК України за договором найму ( оренди) наймодавець передає або зобов,язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно до ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні ( неспоживна річ). Згідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Згідно до ст. 766 ЦК України якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором : 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих збитків. Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Відповідно до Узагальнень судової практики Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Розглядаючи цивільні справи про визнання правочинів недійсними за такою підставою, суди в цілому правильно враховували, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Згідно з ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено, що сторони спірного договору оренди не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочинів. Навпаки, дізнавшись після укладання спірного договору оренди ангару від 03.05.2007 р. про те, що його права власника порушені третіми особами, відповідач 04.09.2008 р. , тобто, на час дії договору оренди ангару, звернувся до суду з позовом до СФГ « Династія» , [PERSON] та [PERSON] про витребування ангару із чужого незаконного володіння, і лише 23.03.2011 р. , тобто , після закінчення терміну договору оренди, судом апеляційної інстанції було прийнято остаточне рішення на користь [PERSON] ( а.с.35-38). Таким чином, відповідач [PERSON] після укладання договору був позбавлений виконати умови договору щодо передачі ангару в оренду не з його вини, а з вини третіх осіб. Твердження позивача, що оспорюваний договір оренди укладено відповідачем без наміру створити правові наслідки не підтверджено жодним доказом, тобто є, на думку суду, лише припущенням, при цьому, позивачем не зазначено жодної мети укладання, на його думку, саме фіктивного договору, між тим, відповідач наполягає на наявність у нього наміру створення правових наслідків за договором оренди з метою отримання прибутку з орендної плати , оскільки, він був підприємцем та на його утриманні знаходились неповнолітні діти та інші члени сім,ї ( а.с.62-65). Також, позивачем не підтверджено жодним доказом твердження про те, що і з його боку була відсутня воля на встановлення орендних стосунків та настання правових наслідків, мотивуючи тим, що він ніколи не оглядав ангару та не знав про його місце знаходження, постійно проживав в іншому місці , тому, не було необхідності та можливості здійснювати оренду об,єкта нерухомості площею 441,6 кв.м та щомісячно платити 4416 грн. орендної плати. Навпаки, згідно письмовим поясненням відповідача про те, що на час укладання спірного договору оренди позивачем була надана інформація та копії документів про приватну підприємницьку діяльність [PERSON], вид діяльності, наявність ліцензії строком з 28.02.2007 р. по 27.02.2012 р. щодо надання послуг на перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом загального користування, між тим, позивачем такі відомості щодо нього не спростовані. Більше того, такі письмові пояснення відповідача підтверджені Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців № 883968 , згідно до якого [PERSON] з 18.01.2007 р. зареєстрований приватним підприємцем, вид діяльності- діяльність автомобільного вантажного транспорту ( а.с.190) , що лише свідчить про наявність наміру у позивача на створення правових наслідків, які обумовлювалися спірним правочином. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed