Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на пошкоджені 8 листів восьмихвильового шиферу розміром 1,75х1,13 м, на пошкоджений 1 рулон металевої сітки «Рабіца» шириною 1,8 м і довжиною 10 м, за які [PERSON] сплачено 495 грн. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 20.12.2011 р. з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь [PERSON] 658 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди і по 113 грн. 50 коп. судового збору з кожного. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13.03.2012 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2011 р. в частині відшкодування майнової шкоди і судових витрат змінено, стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку 495 грн. майнової шкоди та по 28 грн. судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Шкода [PERSON] була відшкодована. Позивач вважає, що у вказаних судових рішеннях не вирішено питання про передачу йому пошкоджених шиферу і металевої сітки після відшкодування збитків [PERSON] і [PERSON] як особам, що відповідальні за шкоду. На думку позивача, у зв*язку з тим що [PERSON] була відшкодована шкода, враховуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2013 р. у справі №6-45347св12, копія якої отримана з Єдиного державного реєстру судових рішень, роз*яснення Пленуму Верховного Суду України в абз.3,4 п. 9 постанови №6 від 27.03.1992 р., у [PERSON] виникло право власності на пошкоджене майно. Листом від 30.08.2013 р. він звертався до відповідача з проханням повернути майно, але відповіді не отримав, таким чином, як вказує позивач, [PERSON] не визнає право власності [PERSON] на пошкоджене майно, тому, на підставі ч. 1 ст. 392 ЦК України, він, як власник майна, має право звернутися з позовом про визнання права власності. В судовому засіданні позивач не був присутнім, надавши заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні не був присутнім, про дату, час та місце розгляду пред*явленого до нього позову був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до положень ч. 3, ч. 4\~ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 18.06.2010 р. [PERSON], [PERSON] пошкодили паркан [PERSON], чим заподіяли останньому майнову шкоду, яка складається з вартості металевої сітки і шиферу. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 20.12.2011 р. з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь [PERSON] 658 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди і по 113 грн. 50 коп. судового збору з кожного (а.с. 6, 7). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13.03.2012 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2011 р. в частині відшкодування майнової шкоди і судових витрат змінено, стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON], [PERSON]Є в солідарному порядку 495 грн. майнової шкоди та по 28 грн. судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 8). [PERSON] відшкодував [PERSON] заподіяну шкоду (а.с. 10). Позивач, посилаючись на відшкодування шкоди відповідачеві, вважає, що у останнього відпали підстави володіти вказаним майном, тому він звернувся до відповідача з листом про повернення йому шиферу та металевої сітки (а.с. 18-20). Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] вказує, що у нього виникло право власності на пошкоджений шифер і металеву стіку. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач послався, зокрема, на абз. 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», згідно якого постановлюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Поряд з тим, матеріали справи не містять доказів (висновків експерта тощо) про те, що пошкоджений внаслідок дій [PERSON] шифер та металева сітка не можуть в подальшому використовуватися за призначенням. Зі змісту звернення [PERSON] до [PERSON] вбачається, що пошкоджена металева сітка використовується відповідачем як огорожа на земельній ділянці, а з 8 листів шиферу 5 виявились не пошкодженими, з них 4 використані відповідачем для даху душу та туалету, побудованих в липні-серпні 2011 року на земельній ділянці (а.с. 19,20). Крім того, відповідно\~до ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивачем законних підстав набуття права власності не наведено. За таких обставин доводи позивача, що він набув права власності на шифер та металеву сітку базуються на неправильному тлумаченні закону. Крім того, можливість набуття позивачем права власності передбачає припинення права власності на вказане майно його власником відповідачем [PERSON] Відповідно до\~ст. 346 ЦК України\~право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Судом вказані підстави для припинення відповідачем права власності на шифер і металеву сітку не встановлені. Згідно зі статтями\~3,\~4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений\~\~законами України. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи передбачені\~статтею 16 ЦК України. За правилами статті 392 ЦК України, на яку посилався [PERSON], звертаючись з даним позовом, позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Суд, з урахуванням вищенаведеного, вважає, що позивачу не належить право, за захистом якого він звернувся до суду, а тому воно не підлягає захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Outcome: dismissed