Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 17 квітня 2008 року між ним і відповідачем був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідач отримала кредит в розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 121947,42 грн., яка складається з наступного: 5880,03 грн. - заборгованість за кредитом; 106495,86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3526,41 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 5795,12 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вищезазначену суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1829,21 грн. Відповідач надала суду відзив на позов, де зазначила, що дійсно отримала кредит, строк дії кредитної картки 04.2012 року, у звязку з чим останній платіж повинен був бути здійснений 17 квітня 2012 року. Згідно виписки з особового рахунку №5457082982859121 останній платіж самостійно відповідачем був здійснений 22 травня 2012 року в розмірі 180,00 грн. через термінал самообслуговування. Позивач звернувся до суду з позовом 23 лютого 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Просить застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач посилається на те, що насправді згідно умов кредитного договору вона отримала кредит в розмірі 1500,00 грн., а не 6000,00 грн., як зазначає позивач. Також здійснений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором починаться з 03 квітня 2008 року, тоді як кредитний договір був укладений 17 квітня 2008 року. Розрахунок заборгованості не є належгним доказом, оскільки з нього не вбачається, яку ж саме заборгованість має відповідач. Відповідач надав суду відповідь на відзив, де зазначив, що відповідач отримала кредит в розмірі 6000,00 грн. Всі зазначені відповідачем обставини спростовуються випискою з карткового рахунку відповідача, оскільки сам по собі розрівхкунок заборгованості не є первинним документом, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної кгоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Згідно поданої відповідачем заяви на отримання кредиту, вона була ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не зявився, завчасно надав письмову заяву про розгляд справи без його учсаті. Відповідач в судове засідання не зявилася. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази у справі. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується копією заяви про видачу кредиту, Умовами та правилами надання банківських послуг. З розрахунку заборгованості вбачається, що в порушення умов кредитного договору відповідач кредит не сплачує, у звязку з чим станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 121947,42 грн., яка складається з наступного: 5880,03 грн. - заборгованість за кредитом; 106495,86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3526,41 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 5795,12 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора забовязаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У ст.536 ЦК України зазначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору відповідачем були порушені і станом на 31 грудня 2017 року існує заборгованість, яка з урахуванням відсотків і штрафних санкцій становить 121947,42 грн. Посилання відповідача на невірний розрахунок заборгованості за кредитним договором суд вважає безпідставними, оскільки позивачем надана суду виписка по особовому рахунку відповідача, де прослідковуються усі нарахування і здійснені відповідачем платежи. Крім того, відповідачем не було заявлене клопотання про призначення відповідної експертизи з метою перевірки достовірності викладених в розріхунку відомостей. В той же час, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. У даному випадку окремого договору про збільшення строку позовної давності між сторонами укладено не було, у звязку з чим необхідно застосовувати вимоги діючого законодавства щодо загальної позовної давності тривалістю у три роки. Як вбачається з виписки по особовому рахунку останній платіж самостійно відповідачем був здійснений 22 травня 2012 року в розмірі 100,00 грн. через термінал самообслуговування. Позивач звернувся до суду з позовом 23 лютого 2018 року. Отже, позивач звернувся до суду з позовом після спливу трирічного строку позовної давності, тому суд не вважає навність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed