Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором б/н від 11.10.2011 року в сумі 131399,15 грн., яка складається з суми нарахованих відсотків за період з 29.04.2019 по 30.06.2019. Позов мотивовано тим, що 11.10.2011 між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем Заяви і отримання кредитного ліміту на кредитну картку в сумі 17 000 грн. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.11.2014 року, позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено повністю, та стягнено суму боргу за кредитним договором від 11.10.2011 року в загальній сумі 25106,99 грн. Банк вказує, що станом на 30.06.2019 року сума боргу відповідача становить 1008204,98 грн., і складається з: 16973,28 грн. - заборгованість за кредитом; 984881,70 грн. - заборгованість по процентам; 6350,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. З вказаної суми підлягає відрахуванню сума, стягнута рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.11.2014 року в розмірі 25106,99 грн., з яких: 16973,28 грн. - заборгованість за кредитом; 5911,95 грн. - заборгованість по процентам; 550,00 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. та 1171,76 грн. - заборгованість за штрафами. Позивач вказує, що із загальної суми боргу просить стягнути заборгованість лише по нарахованим відсоткам за період з 29.04.2019 по 30.06.2019 в розмірі 131399,15 грн., а також покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1970,99 грн. Ухвалою судді від 23.10.2019 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи, призначено засіданні на 28.11.2019 року. Ухвалою суду від 28.11.2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відкладено на 04.02.2020 року за клопотанням представника позивача. 04.02.2020 року розгляд справи не відбувся через перебування судді у нарадчій кімнаті по іншій справі, нове засідання призначено на 23.03.2020 року. Ухвалою суду від 23.03.2020 року розгляд справи відкладено на 14.05.2020 року за клопотанням представника позивача через запровадження карантинних заходів. Ухвалою суду від 14.05.2020 року позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали суду 25.05.2020 року від банку надійшла уточнена позовна заява. 29.07.2020 року від банку надійшло клопотання про доручення додаткових письмових доказів і надано документи щодо кредитних відносин між сторонами. В судове засідання 11.08.2020 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 11.08.2020 року надіслала суду письмові пояснення по справі, в яких просила справу розглянути без її участі, і в задоволенні позову відмовити. Заперечення обґрунтувала тим, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.11.2014 року з неї вже була стягнута заборгованість за кредитом перед позивачем в загальному розмірі 25106,99 грн. Враховуючи, що банк тоді пред`явив вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, то договір припинився і позивач втратив право на подальше нарахування процентів, що відповідає правовій позиції Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що 11.10.2011 між позивачем і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, шляхом підписання відповідачем Заяви і приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, в результаті чого відповідач отримав кредитний ліміт на кредитну картку в сумі 17 000,00 грн. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.11.2014 року, позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено повністю, та стягнено суму боргу за кредитним договором від 11.10.2011 року в загальній сумі 25106,99 грн. Банк вказує, що станом на 30.06.2019 року сума боргу відповідача становить 1008204,98 грн., і складається з: 16973,28 грн. - заборгованість за кредитом; 984881,70 грн. - заборгованість по процентам; 6350,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. У даному позові позивач просить стягнути суму боргу, яка складається з нарахованих відсотків за період з 29.04.2019 по 30.06.2019 в розмірі 131399,15 грн. За змістом частини другої ст. 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Реалізуючи своє право, передбачене вищезазначеною частиною ст. 1050 ЦК України, надсилаючи вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, кредитор в односторонньому порядку змінює строк виконання зобов`язання за кредитним договором і строк виконання зобов`язання за договором настає достроково. Логічним є те, що пред`явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ним кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору. Прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов`язок по виконанню судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Внаслідок такого рішення залишаються зобов`язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, та право кредитора на нарахування, передбачені частиною другою ст. 625 ЦК України за час невиконання такого рішення. Продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту по день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час виконання рішення продовжують нараховуватись відсотки, розмір яких неможливо прогнозувати та розрахувати, і виконання рішення не звільняє стягувача від обов`язку зі сплати ще відсотків, які кредитор нарахує за період виконання судового рішення. І за такою логікою, після нарахування відсотків за період виконання судового рішення кредитор продовжить нараховувати відсотки до повернення відсотків, нарахованих за час виконання судового рішення, і так до безкінечності. Крім того, продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору, та інших штрафних санкцій, що можуть бути обумовлені кредитним договором, та, крім цього, нарахування пені, 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором та цієї ж частини другої ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є невиправданим та надмірним тягарем для боржника. Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 14.02.2018 у справі № 564/2199/15-ц, в ухвалі від 04 квітня 2018 року у справі № 61-4629св18. Тобто, пред`явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.11.2014, яке набрало законної сили 06.12.2014 по цивільній справі № 320/10762/14-ц, потягло те, що кредитний договір між сторонами б/н від 11.10.2011 року припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст..625 ЦК України позивач не пред`явив. Таким чином, аналізуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, а тому вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з підстав неможливості судового захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

Outcome: dismissed