Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [INFO] ) за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, Головне управління ДМС в Одеській області про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним: Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності від 22.08.2017 року позивач є власником квартири [ADDRESS] . Між тим, у даній квартирі зареєстрований відповідач, який фактично в зазначеній квартирі не проживає з 2017 року. На теперішній час реєстрація відповідача існує формально і створює перешкоди щодо володіння, користування і розпоряджання квартирою, яка перебуває у власності позивача і який був вимушений звернутися з наступним позовом до суду. Ухвалою судді від 25.06.2019 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд перейти до розгляду справи по суті за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення був сповіщений належним чином,шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем його реєстрації та проживання. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів, відзиву до суду не надсилав, причини неявки до суду не повідомив. Представником третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради було надано до суду пояснення третьої особи в яких не було заперечень проти задоволення позову. Представник третьої особи Головного управління ДМС в Одеській області в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності від 22 серпня 2017 року. 22.08.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лутченко А.А., свідоцтво № 9085 та зареєстрованого в реєстрі за №1638. Таким чином, відповідач відчужив своє майно, а саме вказану квартиру на користь позивача, передав ключі, документи, з`їхав з квартири, однак не знявся з реєстраційного обліку за місцем проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Обставини не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] підтверджуються актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.06.2019 року складеного та засвідченого мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують, що [PERSON] з «01» вересня 2017 року, фактично не проживає. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Постановою ВС/КЦС, № 638/13030/13-ц, від 25 липня 2018 р., передбачено, що якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягають задоволенню, тому що інтереси позивача порушені, він не має змоги користуватися та розпоряджатися належним їй майном за своїм розсудом. Відповідно до частини 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: approved