Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суд уз позовом в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 800000539 від 26 жовтня 2007 року укладений між нею та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» в частині видачі кредитних коштів в іноземній валюті. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26 жовтня 2007 року між нею та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір № 800000539. Відповідно до п.п. 2.1. п.2 Розділу 1 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті доларі США (ІЛ80), в сумі 90 000,00 (дев'яносто тисяч доларів США 00 цент.). Відповідно до п.2.2. Кредитного договору, процентна ставка становить 12,25% (дванадцять цілих двадцять п'ять сотих відсотків) річних. Єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Для надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при одержанні відповідної індивідуальної ліцензії. Вважає, що умови кредитного договору, щодо надання кредиту в іноземній валюті є несправедливими, так як суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на її шкоду. Крім цього, збільшення курсу іноземної валюти, який на день укладання спірного договору становив 5,05 грн. по відношенню до 1 долару США, на даний час становить 27,00 грн., є істотними змінами становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Надання кредиту в іноземній валюті порушує її права - споживача кредитних послуг, за захистом свої прав вона звернулась до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 800000539, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти в сумі 90 000 доларів США, строк дії договору до 26.10.2022 року, процентна ставка 12,25 % річних. Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, установлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. При укладенні кредитного договору № 800000539 від 26.10.2007 р. ПАТ «Альфа-банк», мав належну банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті, копія яких додана до матеріалів справи. (а.с. 19-24). Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, що визначено ч.1 ст.1055 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.1 ст.628 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч.1 ст.638 ЦК України. За приписами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов'язкового виконання сторонами умов договору та зобов'язань за договором. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Таким чином, доказів у порядку ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог [PERSON] не було надано. В той же час, подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК України закріплено правило про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договорів та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд, узгоджено з вимогами закону, а тому відсутні правові підстави для визнання вищезазначеного договору в частині надання кредиту в іноземній валюті недійсними.

Outcome: dismissed