Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 28.05.2008 року ним, на підставі договору купівлі-продажу була придбана земельна ділянка у [PERSON] В подальшому, в 2009 році йому стало відомо, що на дану земельну ділянку Генеральної прокуратурою України була накладено арешт, в зв'язку з тим, що відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу, з метою забезпечення можливого цивільного позову та тим, що стаття Кримінального Кодексу, по якій було порушено кримінальну справу передбачає конфіскацію майна. Проте, як вказує позивач, на момент накладення арешту, земельна ділянка не належала [PERSON] а тому її арешт є незаконним. Крім того дана земельна ділянка не об'єктом кримінального провадження. Таким чином, просить скасувати арешт земельної ділянки, виключити з реєстру заборону на її відчуження та зобов'язати внести відповідний запис. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав які викладенні в позовній заяві, крім того вказали, що арешт накладений ще в 2009 році, кримінальна справа не розглянута а від так даний арешт порушує права позивача на вільне користування та розпорядження земельної ділянкою. В судовому засіданні представник Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Київській області Бондаренко А.О. проти позову заперечив з підстав, що податкова інспекція не є належним відповідачем по даній справі, оскільки арешт накладався не ними. Відповідач [PERSON] позов визнав, вказав, що земельну ділянку позивачу він продав законно ще до порушення проти нього кримінальної справи та до накладення арешту. Крім того вказав, що кримінальні справи відносно нього мають замовний характер та дана земельна ділянка не є об'єктом даної кримінальної справи. Представник третьої особи Генеральної прокурору тару України Литвиненко Р.С. проти позову заперечив, вказав, що на момент накладення арешту на спірну земельну ділянку право власності на неї позивачем не було належним чином зареєстровано а від так він не набув на неї права власності, крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Представник третьої особи відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, направили до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до Договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 28.05.2008 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив частину земельної ділянки площею 0,2620 га від земельної ділянки загальної площею 1,2120 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Кадастровий номер 3223187700:12:016:0044. Частина земельної ділянки належала продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 581935, виданого на підставі Договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року, номер 1787. Даний договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі і видачі державного акта про право приватної власності на землю. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON], номер в реєстрі № 4394. (а.с.9). Вказані дані зазначені у витягу з Державного реєстру правочинів від 28.05.2008 року,номер правочину 2921315 (а.с.10). Відповідно до постанови про накладення арешту на майно від 19.05.2009 року, винесеної старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Сіліним В.В., з метою забезпечення можливого цивільного позову, а також те, що санкція статті 190 ч.4 КК України передбачає конфіскацію майна, була винесена постанова по накладення арешту на земельні ділянки [PERSON], зокрема на земельну ділянку площею 0,262 га, яка розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3223187700:12:016:044. (а.с.7,8). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 130822 [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу частини земельної ділянки № 4394 від 28.05.2008 року, належать земельна ділянка площею 0,2620, що розташована: [ADDRESS], кадастровий номер 3223187700:12:016:0044. Державний акт зареєстрований в книзі записі 05.07.2010 року, та в Управлінні Держкомзему 29.12.2012 року (а.с.11). Таким чином, в судому засіданні встановлено, що між сторонами виникли відносини з приводу володіння, користування та вільного розпорядження спірної земельної ділянкою. Згідно Висновків Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 р, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 р. у справі № 6-26цс13). Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року, «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі по даній справі є належними, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Згідно ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі, зокрема: відчуження власником свого майна. Згідно ст.ст. 131, 132 ЗК України, в редакції на день укладення вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Таким чином, на момент накладення арешту на спірну земельну ділянку відповідач не був її власником, не мав на неї жодних прав, а від так накладення на неї арешту в зв'язку з порушенням відносно відповідача кримінальної справи є незаконним. Заперечення представника Генеральної прокуратури України, що на момент накладення арешту, земельна ділянка не належала позивачу, оскільки він не належним чином зареєстрував право власності не спростовує того, що відповідачу на час накладення арешту дана земельна ділянка не належала. Крім того, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки, відповідно до п.36 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», встановлено, що за змістом ст.391 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язанні з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Щодо позовних вимог про виключення майна з Єдиного реєстру заборон та зобов'язання внесення відповідного запису, то суд вважає, що дані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки є передчасними і в судому засіданні не встановлено, що право позивача є порушеним та не встановлено наявності спору щодо даних вимог на час розгляду справи, з врахуванням ст.ст. 15,16 ЦК України. Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial