Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати нікчемним акт розподілу часток (квартир, паркомісць) будинку [ADDRESS]. В подальшому, 17.09.2015 року, позивач збільшив позовні вимоги та додатково просив визнати недійсними: свідоцтво про право власності на квартиру 2 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на квартиру 1 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 01.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на квартиру 5 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на квартиру 7 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 07.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на квартиру 8 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 01.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на квартиру 9 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на квартиру 11 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 06.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на паркомісце V будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 06.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на паркомісце VІ будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 06.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на паркомісце VІІІ будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; свідоцтво про право власності на паркомісце ІХ будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на квартири 1,2,5,7,8,9,11 та паркомісця V, VI, VIII, IX у будинку [ADDRESS]. Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 19.04.2016 року позивач просив: визнати недійсним та скасувати договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 04 січня 2005 року та Акт розподілу площ від 03.01.2014 року; визнати недійсним та скасувати договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28 грудня 2012 року та Акт розподілу площ від 23 грудня 2013 року; визнати недійсними: свідоцтво про право власності на квартиру №2 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], виданого 02.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на квартиру №1 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 01.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на квартиру №5 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на квартиру №7 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 07.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на квартиру №8 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 01.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на квартиру №9 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на квартиру №11 будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 06.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на паркомісце V будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 06.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на паркомісце VІ будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 06.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на паркомісце VІІІ будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; свідоцтво про право власності на паркомісце ІХ будинку [ADDRESS], серія та номер [NUMBER], видане 02.04.2015 Реєстраційною службою ЛМУЮ; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на квартири 1,2,5,7,8,9,11 та паркомісця V, VI, VIII, IX у багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсними та скасувати Договори купівлі-продажу майнових прав, що укладені 23 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] предметами яких є майнові права на квартири 1,2,5,7,8,9,11 та паркомісця V, VI, VIII, IX у багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS]. В процесі розгляду справи позивач 19.08.2017 року уточнив поданий ним позов, просив залучити до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], зменшив позовні вимоги та просить: визнати недійсним та скасувати договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року та акт розподілу площ від 23.12.2013 року, складений відповідно до договору з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року; визнати за [PERSON], [INFO], паспорт серія [NUMBER], виданий 04.12.1997 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] право власності на квартири №№1,2,7,8 у житловому багатоквартирному будинку [ADDRESS]; визнати за [PERSON], [INFO], паспорт серія [NUMBER], виданий 04.12.1997 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] право власності на паркомісця під літ. VIII та під літ. ІХ у житловому багатоквартирному будинку [ADDRESS]; витребувати із володіння [PERSON] на користь [PERSON] [INFO], паспорт серія [NUMBER], виданий 04.12.1997 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] квартири №№1,2,7 у будинку [ADDRESS]; витребувати із володіння [PERSON] на користь [PERSON] [INFO], паспорт серія [NUMBER], виданий 04.12.1997 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] квартиру №8 у будинку [ADDRESS]; витребувати із володіння [PERSON] на користь [PERSON] [INFO], паспорт серія [NUMBER], виданий 04.12.1997 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] паркомісця під літ. VIII та під літ. ІХ у будинку [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартири №№1,2,7 у будинку [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру №8 у будинку [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на паркомісця під літ. VIII та під літ. ІХ у будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність від 17.10.2011р. Метою та предметом вказаного договору було спільне будівництво 10-ти квартирного житлового будинку на двох суміжних земельних ділянках загальною площею 0,0398 га на [ADDRESS] (0,0221 га належало [PERSON], а 0,0177 га належало спільно [PERSON] та [PERSON]). Зазначає, що згідно п.1.4.2. цього ж договору закріплено було, що [PERSON] та [PERSON] у рівних частках набувають право власності на вісім квартир (№№1,2,3,4,7,8,9,10) загальною площею 1093 м.кв. та на чотири машиномісця на автостоянці в підвальному приміщенні. Таким чином, вважає, що згідно умов договору йому повинно було належати, по завершенню будівництва та розподілі площ, 4 квартири у будинку [ADDRESS] та 2 машиномісця у підвальному приміщенні цього будинку. Аналогічна кількість квартир та машиномісць повинна була належати і [PERSON] В процесі будівництва сторонами договору про спільну діяльність було прийнято рішення про розподіл рівнів квартир №9 та №10, в результаті чого кількість квартир (трикімнатних) було збільшено до 12 та внесено відповідні зміни до декларації про початок виконання будівельних робіт повідомлення від 17.12.2013 року. Зазначає, що зважаючи на дружні відносини між сторонами договору та наявність на той час довіри між ними, жодних змін до договору про спільну діяльність від 17.10.2011 року сторони не вносили. 09.05.2015 року позивачеві стало відомо, що один із замовників будівництва будинку [PERSON] подав до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції акт розподілу часток (квартир, паркомісць) будинку, який він особисто не підписував, а отже вважає, що цей акт підроблений і нікчемний. Вважає договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року та складений на його виконання акт розподілу площ від 23.12.2013 року недійсними. Зазначає, що [PERSON] не мав права відчужувати майнові права на спірне майно [PERSON], яка в свою чергу не мала права відчужувати вже саме майно [PERSON], у якого, відповідно, не було права на подальше відчуження такого майна за відплатними договорами третім особам. Вважає, що спірне майно, право на яке йому належить згідно договору про спільну діяльність від 17.10.2011 року повинно бути витребуване, на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, у добросовісних набувачів. Просить позов задовольнити. В ході розгляду справи позивачем були подані заяви про забезпечення позову, які задоволені ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2015 року залишеною без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року та ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 21 серпня 2017 року залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2018 року. Відповідач [PERSON] подала заперечення, зокрема, вважає заявлений позов безпідставним та незаконним. Зазначає, що жодного відношення до укладення акту розподілу часток (квартир, паркомісць) не мала і не має, він стосується лише трьох осіб: [PERSON],[PERSON] та [PERSON] Вказує, що не була учасником будівництва та стороною вказаного акту, квартири та паркомісця набула у власність на підставі договорів купівлі-продажу. Просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] щодо неї. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала відзив на позовну заяву, зазначивши, що право власності на квартири №1,2,7 у будинку [ADDRESS] [PERSON] набув у січні 2016 року. При здійсненні правочину приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] здійснено перевірку вказаних вище квартир на предмет заборон щодо їх відчуження. Жодних перешкод для укладення відповідних договорів дарування на квартири №1,2,7 у будинку [ADDRESS] виявлено не було. Відтак, він є добросовісним набувачем і цей факт теж ніким не оспорюється. Жодних спорів з приводу визнання договорів дарування недійсними не існує. Зазначає, що у свою чергу, Позивач ніколи не набував права власності і не був власником ні квартир №1,2,7, ні будь-яких інших приміщень, квартир, паркомісць у будинку [ADDRESS], відсутні будь-які правовстановлюючі документи, передбачені законом, які б могли підтвердити набуття Позивачем права власності на згадані вище об'єкти, а відтак, йому не надано законодавством права витребовувати ці об'єкти у добросовісного набувача. Зазначає, що договір про спільну діяльність від 17.10.2011 року, на який посилається позивач на підтвердження своїх позовних вимог, не виконувався, що підтверджується Постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року. 23.03.2017 року судом задоволено клопотання відповідача [PERSON], залучено у справу в якості третьої особи [PERSON] 17.02.2016 року [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву, яку ухвалою суду 03.09.2018 року було повернуто позивачу за зустрічним позовом. Під час розгляду справи в судових засіданнях позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові з урахуванням уточнених позовних вимог та обгрунтування до них. Відтак, у зв'язку із дотриманням розумних строків судового розгляду даної судової справи та згідно вимог ст.44 ЦПК України, п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд прийняв рішення про проведення судового розгляду у відсутності позивача та представника позивача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечила повністю, вважає позов необгрунтованим, а викладені у ньому обставини такими, що не відповідають дійсності. Зокрема пояснила, що договір про спільну діяльність від 17.10.2011 року, на який позивач посилається на підтвердження своїх вимог, сторонами не виконувався, що підтверджується постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року, в якій встановлено факти невиконання вказаного договору, а тому ця обставина не підлягає доказуванню. Відтак, вважає, що посилання позивача на договір про спільну діяльність від 17.10.2011 року, який сторонами не виконувався є безпідставними. Зазначає, що позивачем не надано доказів належності йому на праві власності квартир чи доказів втрати таких документів. Вказує на те, що чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту прав, як виникнення права власності на новостворене майно на підставі рішення суду. Просить у позові відмовити повністю та скасувати заходи забезпечення позову. Представник відповідача [PERSON] позов заперечила повністю з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що Позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування того, що саме квартири №1,2,7, а не будь які інші, у будинку [ADDRESS] повинні належати саме йому. Відтак, незрозумілим залишається принцип вибору Позивачем таких об'єктів. У відповідності до п. 1.4. Договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року (саме на цей договір посилається Позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог), право власності на будинок [ADDRESS] після здачі його в експлуатацію розподіляється між сторонами згідно поверхових планів багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] на п'яти аркушах, які є додатком №1 до цього договору і його невід'ємною частиною. За таких обставин, єдиним належним та допустимим доказом, який би підтверджував претензії Позивача на ті чи інші квартири у будинку №11 на [ADDRESS] могли би бути поверхові плани багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS]. Проте з незрозумілих причин такі Позивачем не подавалися до суду. Відтак, вважає, заяви Позивача, що саме квартири №1,2,7, а не будь які інші, у будинку [ADDRESS] повинні належати йому є голослівними і нічим необґрунтованими, а витребування таких об'єктів із законного володіння добросовісного набувача - неприпустимим. Просить у позові відмовити повністю. Відповідач [PERSON] позов заперечила в повному обсязі, як необгрунтований, надуманий. Вказує, що жодного відношення до оспорюваного договору з організації будівництва багатоквартирного будинку по [ADDRESS] від 28.12.2013 та акту розподілу площ від 23.12.2013 року немає, оскільки не була суб'єктом цих правовідносин, право власності на квартири №№ 1, 2, 7, 8 та паркомісця під літерами VIII i IX в цьому будинку набула на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав від 23.12.2013 року, тобто оплатно відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Вважає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, просить у позові відмовити та скасувати арешт накладений на належні їй об'єкти нерухомого майна. Відповідач [PERSON] проти заявленого позову заперечив та зазначив, що він придбав квартиру №8 в будинку [ADDRESS] 12.05.2017 року. При укладенні договору купівлі-продаж дана квартира перевірялася нотаріусом на предмет наявності заборон щодо її відчуження. Жодних заборон нотаріусом на відчуження, а відповідно, на придбання ним цієї квартири виявлено не було. Вказує, що він добросовісний набувач, а [PERSON] ніколи не був власником цієї квартири. Відтак, законом не надано йому жодного права витребовувати цю квартиру з його законного володіння. Крім того, [PERSON] жодним чином не довів, що саме його квартира могла коли небуть чи повинна була належати позивачу. За таких обставин, позов вважає безпідставним і просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] проти заявленого позову заперечила в повному обсязі. Пояснила, що договір про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року сторонами не виконувався, що і є підтверджено преюдиційним фактом - постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року. Зазначила, що жодні кошти [PERSON] в якості компенсації за знесення будинку її довірителя останньому не сплачуватися, на виконання попередньо вказаного договору. Вказує на те, що квартиру і паркомісце її довіритель набув за договором від 28 грудня 2012 року. За таких обставин, вважає позов бедспідставним та просить у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Судом встановлено, 25.06.2011 року Інспекцією ДАБК у Львівській області було зареєстровано декларацію на початок виконання будівельних робіт по будівництву багатоквартирного 4-поверхового житлового будинку по [ADDRESS]. 25.12.2013 року Інспекцією ДАБК у Львівській області було зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS]. Замовниками будівництва вказано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] 23.12.2013 року були укладені договори купівлі-продажу майнових прав на квартири 1,2,5,7,8,9,11 та паркомісця V, VI, VIII, IX у багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS], які належали [PERSON] на підставі договору з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку від 28.12.2012 року. Квартира №1 та квартира №2 за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 22.01.2016 року. Квартира №7 за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 20.01.2016 року. Відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира №8 за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017 року. Позивач просить визнати недійсними та скасувати договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року та акт розподілу площ від 23.12.2013 року, складений відповідно до договору з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року. В обгрунтування такої вимоги покликається на те, що відповідачем [PERSON] було подано до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції підроблений договір і акт розподілу часток та, що в межах кримінального провадження експертизою встановлено, що підписи [PERSON] у зазначеному договорі з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року та складеного на його виконання акту розподілу площ від 23.12.2013 року виконані не [PERSON] Таким чином, вважає вказаний договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року та складений на його виконання акт розподілу площ від 23.12.2013 року недійсними (на підставі ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) у зв'язку із відсутністю зовнішнього волевиявлення та його внутрішньої волі на укладення такого правочину. Відповідно до ч.3 ст.102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта, складеному на замовлення учасників справи, зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ст.106 ЦПК України). Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Отже, висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду або на замовлення учасника справи та відповідає вимогам ст.102, 106 ЦПК України. Висновок наданий позивачем може розцінюватись лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню та відповідній оцінці. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Експертиза проводилась іншого примірника договору, а ніж того який поданий в реєстраційну службу, на підставі якого було здійснено реєстрацію права власності і оригінал якого знаходиться в реєстраційній службі. Таким чином, експертиза договору на підставі якого проводилась реєстрація права власності не проводилась і клопотання про її проведення позивачем не заявлялось. Крім того, виходячи із посилань позивача на те, що відповідачем для реєстрації було подано підроблений договір та акт розподілу площ та посилання на висновок експерта проведеного в межах кримінального провадження №12015140030000277 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.358 КК України, доказом у такому випадку може бути вирок суду про притягнення винних до кримінальної відповідальності. Будь-яких допустимих та належних доказів того, що договір з організації будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 28.12.2012 року та складений на його виконання акт розподілу площ від 23.12.2013 року, що були подані до реєстраційної служби і на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності є підробленими, позивачем не надано. Крім того, позивач в уточнених позовних вимогах від 18 серпня 2017 року просить визнати за ним право власності на квартири №1,2,7,8 та паркомісця під літ.VIII та під літ. IX і житловому будинку [ADDRESS], витребувати від відповідачів зазначене майно. В обгрунтування таких вимог посилається на те, що 17.10.2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Метою та предметом вказаного договору було спільне будівництво 10-ти квартирного житлового будинку на двох суміжних земельних ділянках загальною площею 0,0398 га на [ADDRESS]. Пунктом 1.4.2. цього договору закріплено було, що [PERSON] та [PERSON] у рівних частках набувають права власності на решту вісім квартир (№№1,2,3,4,7,8,9,10) загальною площею 1093 м.кв. та на чотири машиномісця на автостоянці в підвальному приміщенні. Таким чином, вважає, що згідно умов цього договору йому повинно було належати 4 квартири та 2 машиномісця у будинку [ADDRESS]. У відповідності до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 2, 6 ст. 98 Цивільного процесуального кодексу України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. За клопотаннями відповідачів оригінал договору від 17 жовтня 2011 року, на який посилається позивач, як на підставу визнання права власності неодноразово витребовувався судом для огляду, проте позивач оригінал зазначеного договору для огляду не надав. Враховуючи те, що в матеріалах справи міститься не повна копія договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року, а лише три його сторінки, зокрема 128 аркуш справи закінчується п.1.5.2 договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року, а 129 аркуш справи розпочинається п. 2.2 такого договору, оригінал даного договору для огляду надано не було, та те, що відповідачі ставлять під сумнів відповідність даної копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Крім того, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. До матеріалів справи було долучено постанову Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року, зі змісту якої вбачається, що договір про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року сторонами не виконувався, а саме: Судом встановлено, що в порушення п.1.2 будинок на [ADDRESS] не був збудований до 31.12.2012 р. та не зданий в експлуатацію до визначеної сторонами дати. В порушення вимог п.1.5. договору не було здійснено компенсації втрат [PERSON] від знесення належного йому будинку по [ADDRESS] шляхом оплати [PERSON] грошових коштів у сумі, еквівалентній 114000,00 доларів США на умовах визначених договором. Відсутні розписки на підтвердження компенсації втрат [PERSON] В порушення вимог п.1.4. договору про спільну діяльність сторони не набули права власності на будинок згідно п.1.4.1. та п.1.4.2. договору. Крім того, п.1.9. договору передбачено, що підтвердженням факту виконання п.п.1.5.,1.6., 1.7. договору є розписки, підписані сторонами, які є невід'ємною частиною цього договору. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які розписки і відповідачем на підтвердження належного виконання умов договору розписок надано не було. Відтак, постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року встановлено, що враховуючи наведені вище обставини, судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо припинення вказаного договору про спільну діяльність його виконанням на підставі ст.599 ЦК України, оскільки зазначені вище обставини вказують на неналежне виконання відповідачем умов цього договору. Отже, обставини про те, що договір про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року сторонами не виконувався підтверджуються постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року, що набрала законної сили, й , за правилами ч.4 ст.82ЦПК України, не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. А отже, посилання позивача на належність йому права на спірне майно згідно договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Проте позивач, як на підставу своїх вимог та належність йому квартир, посилається на договір, яким сторонами не виконувався. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення. Позивачем не доведено та не надано доказів того, що квартири №1,2,7,8 та паркомісця під літ.VIII та під літ. IX і житловому будинку [ADDRESS] належать чи належали йому на праві власності і що таке право порушується відповідачами по справі. Відтак, позовні вимоги про визнання права власності за [PERSON] права власності на квартири №1,2,7,8 та паркомісця під літ.VIII та під літ. IX і житловому будинку [ADDRESS] не підлягають до задоволення. Позивач також просить витребувати майно, а саме 4 квартири та паркомісця, обгрунтовуючи тим, що майно вибуло з його володіння поза його волею і таке повинно бути витребуване, на підставі п.3.ч.1 ст.388 ЦК України, у добросовісних набувачів. У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У відповідності до ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вбачається із матеріалів справи, та не було спростовано позивачем, жодних даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене - немає. Позовні вимоги про витребування майна в добросовісних набувачів та скасування державної реєстрації права власності на таке майно задоволенню не підлягають, так як вони є похідними від вимоги про визнання права власності. Крім цього, у зв'язку з відмовою в позові та на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою від 30 жовтня 2015 року та ухвалою від 21 серпня 2017 року.

Outcome: dismissed