Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя. Позов мотивовано тим, що 28 вересня 1991 р. сторони уклали шлюб, від шлюбу мають повнолітню дитину. Сімейне життя не склалось через відсутність взаємопорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. За час перебування у шлюбі сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 8 липня 1997 р. придбано квартиру [ADDRESS], в якому покупцем вказано відповідача. Відповідач не бажає добровільно поділити квартиру, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду. Позивач вважає, що подальші сімейні відносини недоцільні, в звязку з чим просить суд шлюб розірвати. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову. Відповідач позов визнала, в судовому засіданні пояснила, що відновлення шлюбних відносин неможливе, згодна на поділ майна. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про шлюб сторони уклали шлюб 28 вересня 1991 р. у Запорізькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 2129. (а.с. 8) У відповідності зі ст. 105 ч.3 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якій позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя; суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сімейні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, поновити сімейні відносини сторони не намагаються. Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, що є підставою для розірвання шлюбу у відповідності зі ст. 105 ч.3 Сімейного кодексу України. Надання сторонам строку для примирення суд вважає недоцільним. Вирішуючи вимоги позивача про поділ майна подружжя, суд приймає до уваги наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 8 липня 1997 р. відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Звітом про оцінку нерухомого майна встановлено, що ринкова вартість спірної квартири станом на 5 грудня 2016 р. становить 1\~295\~000 грн. з урахуванням ПДВ. У відповідності зі ст. 60 ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Оскільки зазначена вище квартира придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлена відсутність шлюбного договору та/або домовленості між сторонами щодо визначення часток у спільній сумісній власності подружжя у разі поділу майна, що дає суду підстави поділити спірну квартиру порівну, по ? частини за кожним. Суд також вважає за необхідне визнати за сторонами право власності по ? частині вказаної квартири відповідно до ст. 328, 392 ЦУК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved