Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 26 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №11351388000, згідно якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 19700,00 доларів США з розрахунку 14 % річних на строк з 26 травня 2008 року до 25 травня 2017 року. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого позивач отримав права вимоги до боржника за кредитним договором №11351388000. Виконання зобовязання відповідача [PERSON] було забезпечено договором поруки №11351388000/П/1, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 26 травня 2008 року, а також договором поруки №11351388000/П/2, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 26 травня 2008 року, згідно яких поручителі поручилися перед кредитором за виконання боржником зобовязань за кредитним договором №11351388000 від 26 травня 2008 року. Відповідач [PERSON] належним чином умови кредитного договору не виконує, у звязку з чим станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 373344,71 грн., яка складається з тіла кредиту в розмірі 206033,04 грн. та відсотків в розмірі 167311,67 грн. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 373344,71 грн., яка складається з тіла кредиту в розмірі 206033,04 грн. та відсотків в розмірі 167311,67 грн. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом, яким просять визнати припиненими з 12 липня 2011 року договори поруки №11351388000/П/1 та №11351388000/П/2, посилаючись на те, що 16 березня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» у судовому порядку достроково стягнуло з відповідачів заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставне майно. Також судовим рішенням визнана заборгованість за кредитним договором в розмірі 158825,70 грн., а у даній справі позивачем сума заборгованості значно збільшена. Заставне майно було реалізоване 12 січня 2011 року і про факт наявності залишку заборгованості відповідачам повідомлено не було. Також під графиками погашення зобовязань за кредитом відсутні підписи відповідачів, відсутні підписані відповідачами пропозиції по кредитуванню, тобто ПАТ «УкрСиббанк» не було виконані вимоги Постанови Національного банку України №168. Посилаються на неможливість використання іноземної валюти валюти на території України як засіб для придбання товарів та не може використовуватися як кредитні засоби. Використання такої іноземної валюти, нестабільність фінансової системи України, зміна курса валют явно не відповідає тому, на що розраховували відповідачі під час надання згоди бути поручителями. В порушення умов договорів поруки поручителям не були предявленні вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором пісоля реалізації предмета застави, що свідчить про задоволення всіх вимог позикодавця. Просять суд припиненими вищезазначені договори поруки. Відповідач [PERSON] також надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договір про передачу прав вимоги за кредитним договором є незаконним, оскільки він був укладений на острові Мальта, що було зроблено внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення по справі від 10 листопада 2011 року та подальших позовів зі сторони кредиторів про визнання пунктів кредитного договору недійсними. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є документом бухгалтерської звітності та не має відомостей про період та розміри нарахування процентів та тіла кредиту. В порушенням вимог діючого законодавства позивач використовує іноземну валюту долари США. Також судовим рішенням визнана заборгованість за кредитним договором в розмірі 158825,70 грн., а у даній справі позивачем сума заборгованості значно збільшена. Заставне майно у вигляді транспортного засобу було реалізоване 12 січня 2011 року і про факт наявності залишку заборгованості відповідачам повідомлено не було. Зверненням до суду ПАТ «УкрСиббанк» змінив строк виконання основного зобовязання та зобровязаний був подати до поручителя позов в межах шести місяців, починаючи з цієї дати. Позивачем не надана суду кредитна історія, яка повинна містити документи, викладені у додатку №2 до Постанови Національного банку України №23 від 25 січня 2012 року. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що він не був повідомлений про зміну кредитора у зобовязанні і позивачем не надано суду доказів переходу до нього прав вимоги за кредитним договором. Також викликає сумнів розрахунок заборгованості за кредитним договором, оскільки він не є детальним і походження наведених у ньому сум не пояснено. Згідно судового рішення від 16 жовтня 2010 року загальна сума боргу становила 158825,70 грн., яка була погашена внесенням відповідачем грошової суми в розмірі 10200,00 доларів США. На той час вартість 100 доларів США згідно курсу НБУ складала 2286,00 грн., тобто відповідачем була погашена заборгованість в розмірі 233172,00 грн., що значно перевищує стягнуту судом заборгованість. Також на думку відповідача позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність про повернення коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких згідно умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Останній раз відповідачем здійснено платіж 12 січня 2011 року, а з позовом до суду позивач звернувся 28 жовтня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач надав суду письмові заперечення проти зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів поруки припиненими, посилаючись на те, що під час укладення кредитного договору відповідач [PERSON] згідно з додатком №2 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» був ознайомлений з цим додатком, про що свідчить його особистий підпис на кожному аркуші графіку. Від реалізації заставного майна згідно квитанції від 12 січня 2011 року сума реалізації заставного майна складає 10200,00 доларів США, що еквівалентно 81173,64 грн., при цьому судовим рішенням від 16 березня 2010 року з відповідачів була стягнена сума заборгованості 158825,70 грн., що свідчить про неповне погашення заборгованості за кредитним договором. Вважає, що дія кредитного договору, додаткових угод до нього та договорів поруки не припинена, оскільки між сторонами була укладена додаткова угода №1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11351388000 від 26 травня 2008 року щодо дострокового розірвання забезпечення за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Згідно даної угоди сторони домовилися про припинення дії застави на рухоме майно, яке входить до складу предмета застави, а інші умови договору та додаткових угод до нього залишаються без змін і сторони підтверджують свої зобовязання за ними. Також посилається на пропущення відповідачами строку позовної давності, оскільки зустрічний позов подано до суду 15 грудня 2015 року, а заставне майно реалізоване 12 січня 2011 року і саме з цього часу у відповідачів виникло право на звернення до суду з позовом про визнання договорів поруки припиненими. Просить суд у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнала і просила відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в останнє судове засідання не зявився, але раніше позовні вимоги не визнавав і просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримував у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, довіривши представництво її інтересів в суді представнику. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав і просив відмовити у їх задоволенні, підтримавши письмові заперечення проти позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, довіривши представництво його інтересів в суді представнику. Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився по невідомим суду обставинам. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 26 травня 2008 року з додатками; копії договорів поруки від 26 травня 2008 року; розрахунок заборгованості від 31 липня 2015 року; досудові вимоги до відповідачів від 13 серпня 2015 року з доказами їх поштового відправлення; копія виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року; копія свідоцтва про державну реєстрацію ПАТ «Дельта Банк»; копія постанови НБУ від 02 березня 2015 року про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних; копія рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»; копія рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року; копія квитанції №3 від 12 січня 2011 року; інші докази. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що як первісні, так і зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. З укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11351388000 від 26 травня 2008 року вбачається, що АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому ПАТ «УкрСиббанк») зобовязався надати відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 19700,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 95545,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а останній зобовязався щомісячно сплачувати кредит та проценти. Згідно п.2.1 кредитного договору забезпеченням виконання відповідачем зобовязань за даним договором виступає автомобіль марки Misubishi модель Lancer 2008 року випуску, вартість якого за домовленістю сторін складає 101342,00 грн. Позичальник зобовязався повернути кредит не пізніше 25 травня 2017 року, що випливає з додаткової угоди №2 до кредитного договору. Копіями договорів поруки №11351388000/П/1 та №11351388000/П/2, укладених 26 травня 2008 року, підтверджується факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] взяли на себе обовязок у повному обсязі нести відповідальність за належне виконання [PERSON] умов договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11351388000 від 26 травня 2008 року. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора забовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Це означає, що оскільки відповідач взяв на себе зобовязання щодо належного виконання умов кредитного договору, він не звільняється від відповідальності за неможливість такого виконання, у звязку з чим його посилання на фінансову кризу та тяжкий матеріальний стан не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обровязку. Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, у даному випадку поручителі відповідають у повному обсязі перед кредитором за невиконання умов кредитного договору боржником. В обґрунтування заперечень проти позову відповідачем [PERSON] копію рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року, з якого вбачається, що судом вирішувався спір з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором №11351388000, укладеним 26 травня 2008 року між ПАТ «УкрСибббанк» та відповідачем, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 19700,00 доларів США та порушив умови договору з приводу своєчасного його погашення. Зазначеним судовим рішенням позовні вимоги Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» були задоволенні та стягнуто солідарно з відповідачів позичальника та двох поручителів заборгованість за кредитним договором в розмірі 158825,70 грн. При цьому судом було встановлено, що тіло кредиту складає 146459,00 грн. і зазначена сума була стягнута з відповідачів. Зазначене рішення набрало законної сили. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із зазначеного вбачається, що судовим рішенням від 16 березня 2010 року був встановлений факт наявності у відповідачів заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, яка була стягнута з останніх, і при цьому будь-яких порушень, допущених ПАТ «УкрСиббанк» під час укладення кредитного договору чи договорів поруки, судом встановлено не було. Зазначене свідчить про безпідставність посилань відповідача [PERSON] в обґрунтування заперечень проти позову на не надання позивачем доказів в підтвердження наявності між сторонами кредитних правовідносин, зокрема кредитної документації, оскільки такий факт був вже встановлений і підтверджується наданими суду доказами. Не доведеним є і факт порушення вимог законодавства України під час укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, оскільки жодного доказу з цього приводу суду не надано, а позивачем в підтвердження факту переходу до нього прав вимоги за спірним кредитним договором надана копія зазначеного договору договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року та копія [PERSON] прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, у тому числі і за вимогами за кредитним договором №11351388000. Посилання відповідача на незаконність видачі споживчого кредиту в іноземній валюті також є необґрунтованими, оскільки згідно надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється внесеними змінами до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Законом України №3795-VІ від 22 вересня 2011 року, тоді як спірний кредитний договір був укладений між сторонами 26 травня 2008 року, тобто на час його укладення заборони на надання споживчого кредиту в іноземній валюті не існувало. Таким чином, суд приходить до висновку про законність вищезазначених договорів кредиту, поруки та купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та доведеність існування між сторонами кредитних правовідносин. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач зазначив, що заборгованість відповідачів складається з тіла кредиту в розмірі 206033,04 грн. та відсотків в розмірі 167311,67 грн., надавши в якості доказу розрахунок, затверджений заступником директора з питань кредитування Департаменту процедур на здійснення тимчасової адміністрації від 31 липня 2015 року. Оцінивши надані докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти первісного позову, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, звертаючись до суду з позовом позивач повинен надати суду всі докази, які явно свідчать про обґрунтованість позовних вимог, щоб суд не мав сумніву з цього приводу, оскільки на припущеннях судове рішення ґрунтуватися не може. Як вбачається з розрахунку заборгованості, затвердженого заступником директора з питань кредитування Департаменту процедур на здійснення тимчасової адміністрації, вказаний розрахунок не має жодних даних щодо періоду виникнення у відповідачів заборгованості за кредитним договором, помісячного розрахунку вказаних сум та інших даних, необхідних для перевірки правильності зазначених сум заборгованості та відсотків. В той же час рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року було встановлено, що тіло кредиту, яке підлягає стягненню з відповідачів, складає 146459,00 грн. і зазначена сума кредиту була стягнута з відповідачів. У даній справі позивач ПАТ «Дельта Банк», як правонаступник позикодавця ПАТ «УкрСиббанк», посилається на те, що відповідачі винні сплатити йому заборгованість за кредитним договором, з якої тіло кредиту становить 206033,04 грн., тобто більш ніж на 50000,00 грн. більше, ніж було заявлено позикодавцем ПАТ «УкрСиббанк». Отже, з приводу стягнення з відповідачів самого тіла кредиту вже існує судове рішення, тому незрозуміло, з яких підстав позивач, як правонаступник позикодавця, звертається до суду з новим позовом, який містить таку саму вимогу і що може призвести до подвійного стягнення з відповідачів тіла кредиту. Крім того, у разі, якщо тіло кредиту позикодавцем у 2010 році була вже визначена та стягнута судом, жодних посилань на отримання позичальником після ухвалення такого рішення додаткових сум кредитних коштів не існує, незрозуміло з яких підстав позивачем було збільшено тіло кредиту на 59574,04 грн. Також згідно копії квитанції №3 від 12 січня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на рахунок ПАТ «УкрСиббанк» була перерахована грошова сума 10200,00 доларів США, тобто 81173,64 грн., отримана від реалізації предмета застави, чого не оспорював представник позивача у судовому засіданні, тому сам по собі факт часткового погашення заборгованості за рахунок реалізації предмета застави також викликає сумніви стосовно наявності заборгованості, яка складається з тіла кредиту саме у розмірі, зазначеному позивачем 206033,04 грн. У звязку з вищевикладеним, суд вважає не доведеним розмір заборгованості за кредитним договором, яка існувала на час звернення позивача до суду, як і безпідставність повторного стягнення з відповідачів тіла кредиту, яка повинна залишатися незмінною з часу отримання кредитних коштів. Не доведеним суд вважає і розмір визначених позивачем відсотків 167311,67 грн., оскільки суду не надані належні докази в підтвердження обставин, в якому саме розмірі нараховані відсотки, який період їх нарахування, яким чином вони нараховуються та з якої суми заборгованості вони виникли з помісячним їх розрахунком, чи враховані позивачем отримані ПАТ «УкрСиббанк» грошові кошти від реалізації заставного майна в розмірі 81173,64 грн., оскільки відповідач передав ПАТ «УкрСиббанк» транспортний засіб з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а останній скористався своїм правом на реалізацію такого транспортного засобу та покриття за рахунок вирученої суми грошових коштів для погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про часткове виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором ще у січні 2011 року і зазначена сума повинна бути врахована позивачем при визначенні розміру заборгованості. Отже, позивач визначив розмір відсотків 167311,67 грн., виходячи з наявності заборгованості за кредитним договором в розмірі 206033,04 грн., тоді як обґрунтованість позовних вимог в частині тіла кредиту суду не доведена, у звязку з чим і розмір відсотків визначити не можливо. Також суд вважає, що кредитодавцем ПАТ «УкрСиббанк» були порушені вимоги закону щодо повідомлення відповідачів про зміну кредитора у зобовязанні, оскільки доказів такого повідомлення суду не надано, а згідно п.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», діючої на підставі Закону України №3795-VІ від 22 вересня 2011 року, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. Крім того, у серпні 2015 року з позовом до суду звернувся саме ПАТ «Дельта Банк», тоді як згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» було запроваджено тимчасову адміністрації по 02 вересня 2015 року включно, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» призначено [PERSON]. Отже, незрозуміло у звязку з чим до суду з зазначеним позовом звернувся саме ПАТ «Дельта Банк», тоді як згідно п.5 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду має право лише безпосередньо Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй таких повноважень. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договорів поруки припиненими, також не підлягають задоволенню. Так, у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України у разі, якщо строк дії договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк дії договорів поруки, укладених між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] не визначений, оскільки вказівка в п.3.1 Договорів поруки про те, що договори діють до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором не відповідає поняттям строку, визначеного ч.1 ст.254 ЦК України, тому у зазначених договорах поруки строки їх дії не визначені. Як встановлено судом строк виконання основного зобовязання встановлений кредитним договором не пізніше 25 травня 2017 року. Судовим рішенням від 16 березня 2010 року було встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» реалізував своє право на стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором, у звязку з чим не можна вважати, що з того часу дія договорів поруки припинена. У відповідності до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, сам по собі факт стягнення з поручителів у судовому порядку заборгованості за кредитним договором не припиняє дію договорів поруки, оскільки такі зобовязання припиняються не самим стягненням, а фактичним виконанням поручителями своїх зобовязань, тобто фактичного погашення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими відповідачі обгрунтовують свої зустрічні позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі стягненню з учасників процесу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed