Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] Вінницької області, [PERSON] управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинула вагітна дружина позивача. 26.09.2014 року як винуватцю даної ДТП [PERSON] предявлено підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Судами двох інстанцій позивача виправдано у вчиненні інкримінованого йому злочину. Внаслідок незаконних дій органів слідства позивачу було завдано моральної шкоди, яка проявилась у його душевних стражданнях, у нього погіршились нормальні життєві зв'язки, ускладнились сімейні та сусідські стосунки, що негативно вплинуло на стан його здоров'я. З урахуванням тривалості та глибини душевних страждань, що він зазнавав внаслідок кримінального провадження [PERSON] просив стягнути з [PERSON] Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 469098 грн. Ухвалою суду від 23.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 07.12.2018 представником відповідача ГУНП у Вінницькій області подано до суду відзив, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. ГУНП у Вінницькій області є неналежним відповідачем так як не є правонаступником УМВС України у Вінницькій області, працівники якого проводили відносно позивача слідчі дії. Факт незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури на сьогоднішній день не доведений. Також позивачем не надано доказів на підтвердження душевних страждань, які є підставою для відшкодування моральної шкоди. 14.12.2019 року від представника відповідача [PERSON] Вінницької області надійшов до суду відзив, згідно якого прокуратура заперечує проти доводів викладених у позовній заяві виходячи з наступного. Належним доказом підтверджуючим моральні страждання є висновок експерта, який позивачем до суду не надано. Також [PERSON] не надано доказів про вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, які б були підставою для визначення розміру моральної шкоди в заявлених вимогах. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством або судом регулюється спеціальним законом, яким чітко встановлений розмір відшкодування. Водночас заявлені вимоги з даним законом не узгоджуються. 17.12.2018 року від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає виходячи з такого, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду», даний позов підлягає розгляду судом який розглядав справу та виправдав [PERSON] у першій інстанції тобто Шаргородським районним судом Вінницької області. Судового рішення на підтвердження незаконності дій органів слідства або прокуратури в матеріалах справи немає. Психологічний та фізичний вплив з боку правоохоронних органів чи суду до позивача не застосовувався, також позивачем не надано доказів наявності моральних страждань та їх причинного зв'язку з перебуванням під слідством. Ухвалою суду від 21.12.2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі в якості співвідповідача УМВС України у Вінницькій області. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Представник позивача вказав, що позивач вимушений був змінити місце проживання, справа набула розголосу, він повинен був доводити свою невинуватість, порушено ритм його життя - повинен був ходити в міліцію, суд; був стривожений, хвилювався, переніс біль і страждання від втрати близької людини та через те, що саме до нього було висунуто обвинувачення в загибелі дружини, що привело до тяжких відносин з її родичами. Представник відповідача [PERSON] Вінницької області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] управління Національної поліції у Вінницькій області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог через відсутність доказів неправомірних дій працівників міліції. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у відзиві та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилалась на порушення вимог до підсудності. Дослідивши матеріали справи, суд визнав докази належними і допустимими і встановив, що 26.09.2014 року в рамках кримінального провадження № 12014020000000175 від 08.07.2014 року за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України [PERSON] предявлено повідомлення про підозру (повідомлення на 10-13 а.с.), в тому, що перебуваючи у стані алкогольного спяніння 08.07.2014 року керуючи технічно справним автомобілем «Форд Транзит», державний номерний знак [NUMBER] і рухаючись по вулиці Івана Цурканя в с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, поблизу будинку № 76, у напрямку с. Джурин Шаргородського району Вінницької області, він в порушення вимог пунктів 2.9 (а), 10.1, 19.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) та вимог горизонтальної дорожньої розмітки пункт 1.1 додатку № 2 ПДР України, не врахував дорожньої обстановки, а саме заокруглення проїзної частини праворуч по напрямку його руху, при погіршенні видимості у напрямку руху, не зменшив швидкість, внаслідок чого втратив змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, при зміні напрямку руху ліворуч не переконався, що цей маневр буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], який рухався по належній смузі руху в зустрічному напрямку. Після чого, [PERSON] виїхав за межі проїзної частини, де відбувся наїзд автомобілем на дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Форд Транзит» [PERSON], під час надання медичної допомоги, від отриманих травм померла. Водій автомобіля «ВАЗ 2107» [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Досудове розслідування здійснювалось працівниками ОВС ВР ДТП СУ УМВС України у Вінницькій області. Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.11.2017 року [PERSON] визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у звязку з не доведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ним (вирок на 14-23 а.с.). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.04.2018 року апеляційні скарги залишено без задоволення, вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.11.2017 року у кримінальному провадженні №12014020000000175, внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань 08.07.2014 року, яким [PERSON] визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у звязку з не доведеністю скоєння ним що кримінального правопорушення, залишено без змін ( ухвала на 24-33 а.с.). Строк обвинувачення позивача тривав з 26.09.2014року до 16.04.2018 року тобто 42 місяці 21 день. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Конституційне право громадян на судовий захист закріплюється статтею 3 ЦПК України, де встановлено загальні засади цивільного законодавства, які надають право на судовий захист цивільного права та інтересу, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підписана 04.11.1950 року, ратифікована Верховною радою України 17.07.97 року та набрала законної сили 11.09.1997 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ( в подальшому № 266/94-ВР) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі в разі постановлення виправдувального вироку суду. При цьому законодавець не зазначає як необхідну підставу відшкодування шкоди - встановлення факту незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури чи висновок експертизи. Тому суд відхиляє посилання представників відповідачів на відсутність доказів встановлення такого факту, відсутність висновку експерта. [PERSON] Верховного Суду висловила правову позицію в постанові у справі від 20.09.2018 №\~686/23731/15-ц та зазначила, що надання особі статусу виправданого обумовлює появу певних прав. У ст. 42 чинного КПК України, норми якої регулюють статус підозрюваного та обвинуваченого, передбачено, зокрема, право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. Так, у ч. 3 ст. 43 КПК України вказано, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені ст. 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження. Однією з новел чинного КПК України є глава «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов». Згідно зі ст. 130 цієї глави шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Разом з тим, ці права можуть бути реалізовані лише за наявності відкритого кримінального провадження. У разі припинення кримінального провадження єдиним законом про відшкодування шкоди незаконним засудженням є Закон України № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється на широке коло субєктів, у тому числі на виправданих. Розгляд вказаної вимоги необхідно здійснювати за правилами цивільного судочинства в суді. Обовязок розяснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити таке розяснення шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого розяснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Сторони не надали суду доказів направлення [PERSON] такого повідомлення \~ Отже, хоча [PERSON] палата Верховного Суду посилається на те, що з аналізу положень ст. 12 Закону України № 266/94-ВР вбачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства. Проте, норми права що до виключної підсудності за вказаною категорією справ не прийняті. Відповідно до Конституції України, ст. 15 ЦК України, особа не позбавлена права звернення до суду з захистом свого права в разі його порушення, невизнання чи оспорення

Outcome: partial