Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди посилаючись на те, що 02.08.2009 року СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа № 04-20555 за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, та цього ж дня за скоєння вказаного злочину його було затримано, та 03.08.2009 року пред`явлене обвинувачення. 09 серпня 2011 року обвинувачення стосовно нього було перекваліфіковане на ст. 118 КК України, в пред`явленому обвинуваченні він свою вину також не визнав. 09 вересня 2011 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 1-1094/11 матеріали кримінальної справи було повернуто прокурору на додаткове розслідування, а стосовно нього (позивача) було скасовано запобіжний захід по утриманню його під вартою у Київському СІЗО № 13. 19.11.2012 року постановою старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Луценка Я.Б. кримінальна справа відносно нього (позивача) була закрита, у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у даному злочині. З постановою про закриття кримінальної справи він випадково ознайомився лише в червні 2013 року, поцікавившись у слідчого про хід розслідування. 07.08.2013 року до оперативно-довідкового обліку ДІАЗ МВС внесено відомості про прийняте стосовно нього рішення у кримінальній справі № 04-20555, та інформацію знято з обліку. Після отримання довідки про відсутність судимості та відсутності кримінального провадження відносно нього, 15.08.2013 року він знову був прийнятий на роботу в ТОВ «Епіцентр К», де працював до кримінального переслідування, та був звільнений 25.05.2012 року з умовою, що після закриття кримінального провадження, його візьмуть на ту саму посаду що і до ув`язнення, оскільки політика компанії не передбачає влаштування осіб з кримінальним минулим, а також осіб відносно яких кримінальні провадження незавершені. Таким чином, з 02.08.2009 року до 15.08.2013 року він пропрацював тільки дев`ять місяців на будівництві в ТОВ «БП-4 КМБ-1». Тридцять місяців він не отримував доходи з вини працівників слідчих органів, з яких двадцять п`ять місяців перебував в СІЗО № 13 м. Києва під арештом. З початком війни на сході України в червні 2014 року він добровольцем пішов захищати країну, був поранений, та 31.07.2015 року звільнений з лав Національної Гвардії України за станом здоров`я. В липні 2015 року півроку перебував в Латвії на лікуванні та реабілітації. В процесі розгляду судової справи № 755/6675/16-ц про відшкодування моральної шкоди він дізнався, що має право на компенсацію матеріального збитку, у зв`язку з чим вирішив подати окремий позов, але в липні 2017 року підписав піврічний контракт з ЗСУ, і поїхав на фронт. Слідчий не роз`яснював йому право на компенсацію моральної та матеріальної шкоди, та у постанові право на компенсацію не зазначав. 27.04.2017 року він звернувся до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві із заявою на визначення розміру шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю оперативно-розшукових органів. 18.06.2018 року йому надійшла відповідь з рекомендацією звернутись до суду. Згідно офіційних сайтів середня заробітна плата по місту Києву за квітень 2018 року становить 13 150,00 грн. За 39 місяців розмір збитків становить 512 850,00 грн. (39 місяців х 13 150,00 грн.). Згідно уточнення позовних вимог, поданих в процесі розгляду справи, просив стягнути 661 840,00 грн. Дану суму обґрунтував тим, що з 02.08.2009 року по 09.09.2011 року (25 місяців) він перебував в СІЗО № 13; з 02.08.2009 року по 19.11.2012 року (40,5 місяців) був відсторонений від роботи на весь період слідства, до повного зняття обвинувачення; та через неналежне виконання службових обов`язків слідчим Луценко Я.Б., який не ознайомив його з постановою про зняття обвинувачення, поновлений на роботі в ТОВ «Епіцентр К» тільки 15.08.2013 року. В судовому засіданні позивач підтримав всі обставини, які викладені в позовній заяві, позовні вимоги, просив їх задовольнити. Зауважив, що саме з вини слідчих органів він не мав можливості працювати. В судовому засіданні представник відповідача Дніпровського районного ГУ МВС України в м. Києві позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Зауважив, що позивач був під слідством 24 місяці, і не міг працювати. Доказів того, що він не міг працювати інші 15 місяців позивач не надав. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства Внутрішніх Справ України позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Вважав, що позивач не надав достовірних розрахунків. В судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року відкрито провадження. 07.08.2018 року надійшов відзив на позов від Дніпровського районного ГУ МВС України в м. Києві. 14.08.2018 року надійшов відзив на позов від Міністерства Внутрішніх Справ України. 12.12.2018 року постановлено ухвалу про виключення неналежного відповідача, та закрито підготовче провадження. 04.03.2019 року подано заяву про уточнення позовних вимог. 15.04.2019 року судом винесено ухвалу про виправлення описки в ухвалі суду від 12.12.2018 року в частині виключення відповідача. В суді встановлено, що 02.08.2009 року СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа № 04-20555 за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, приводом для порушення якої став рапорт оперуповноваженого ВКР Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Кравченка С.В . про виявлення в м. Києві по вулиці Стальського, 28, трупів [PERSON] , 1985 р.н., та [PERSON] , 1982 р.н., зі слідами насильницької смерті - колото-різаними ранами грудної клітини, а підставою - матеріали дослідчої перевірки по даному факту, які вказували на наявність ознак злочину. 02.08.2009 року за скоєння вказаного злочину було затримано [PERSON] , якому 03.08.2009 року пред`явлене обвинувачення. Як було в подальшому встановлено під час розгляду справи у суді, показання, що давав [PERSON] співробітникам внутрішніх справ, були отримані від нього шляхом вчинення на нього фізичного та психологічного тиску, нанесення йому та членам його сім`ї побоїв, під час допиту йому не була надана можливість скористатися послугами адвоката, що підтверджується матеріалами кримінальної справи, показами свідків та результатами медичного освідування [PERSON] . Так, 09.09.2009 року [PERSON] , під час додаткового допиту як обвинуваченого, відмовився від своїх частково визнавальних показань та пояснив, що вони були дані під впливом фізичного та психологічного тиску. 09.08.2011 року обвинувачення стосовно [PERSON] було перекваліфіковане на ст. 118 КК України, в пред`явленому обвинуваченні позивач свою вину також не визнав. 09.09.2011 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 1-1094/11 матеріали кримінальної справи було повернуто прокурору на додаткове розслідування, а стосовно [PERSON] було скасовано запобіжний захід по утриманню його під вартою у Київському СІЗО № 13, змінено на підписку про невиїзд із постійного місця проживання. 19.11.2012 року постановою старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Луценка Я.Б. кримінальна справа відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 118 КК України, по факту умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони громадян [PERSON] , 1985 р.н., та [PERSON] , 1982 р.н., була закрита, у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого в даному злочині. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2017 року, та постановою Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2018 року, за позовом [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, на його користь було стягнуто моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн. Згідно постанови Верховного суду від 18.04.2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2017 року у незміненій частині судом апеляційної інстанції та постанову Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2018 року, залишено без змін. При розгляді даної справи судами трьох інстанцій було встановлено, що [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом протягом 39 місяців, із яких 24 місяці та 6 днів знаходився під вартою. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , 17.07.2009 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Епіцентр К». 25.05.2012 року звільнений за власним бажанням. 04.09.2012 року прийнятий на роботу в ТОВ «БП-4 КМБ-1», 09.07.2013 року звільнився за власним бажанням. 15.08.2013 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Епіцентр К», 18.05.2015 року звільнився за власним бажанням. Згідно статті 53-1 КПК України (1960 року), у разі закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину або за недоведеністю участі особи у вчиненні злочину, а також у разі постановлення виправдувального вироку орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав і вжити необхідних заходів до відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок незаконних засудження, притягнення як обвинуваченого, затримання, застосування запобіжного заходу та у разі незаконного продовження виконання призначеного покарання у випадках, коли кримінальний закон, який усуває караність діяння, набрав чинності. Підстави і порядок відшкодування шкоди визначаються законодавством України. За змістом пункту 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року, зареєстрованим у Мін`юсті 06.03.1996 року за № 106/1131, одночасно з повідомленням про закриття справи особі повинно бути направлене письмове повідомлення за встановленою формою, в якому роз`яснюється, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, а також які саме вимоги особи можуть бути задоволені. Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Судом встановлено, що [PERSON] перебував під вартою з 03.03.2009 року по 09.09.2011 року, що становить 24 місяці та 6 днів. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства прокуратури або суду, встановлюється Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Судом було встановлено, що [PERSON] перебував під вартою з 03.03.2009 року по 09.09.2011 року, що становить 24 повні місяці, саме за даний термін слід здійснювати розрахунок відшкодування матеріальної шкоди. Інший період заявлений позивачем - з 10.09.2011 року по 15.08.2013 року, не підлягає розгляду, оскільки він не доведений позивачем щодо неможливості працювати. Окрім того, як встановлено з трудової книжки, позивач був звільнений з ТОВ «Епіцентр К» 25.05.2012 року за власним бажанням; з 04.09.2012 року по 09.07.2013 року працював в ТОВ «БП-4 КМБ-1», з 15.08.2013 року по 18.05.2015 року працював в ТОВ «Епіцентр К». Загальний термін ув`язнення становить 24 місяці, а тому суд вважає, що розмір втрати заробітку позивачем слід розраховувати наступним чином 24 х (мінімальна заробітна плата). Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» від 23.11.2018 року, у 2019 році встановлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні: у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні. Розрахунок суми втраченого заробітку (доходу) є наступним: 4 173 грн. х 24 міс. = 100 152,00 грн. (сто тисяч сто п`ятдесят дві гривні). Суд приходить до висновку, що відшкодування позивачеві втраченого заробітку та інших доходів за період перебування під вартою слід здійснювати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати встановленого на день вирішення справи судом. Підстав для прийняття для розрахунку середньої заробітної плати по м. Києву суд не вбачає, як і відсутня можливість врахувати середню зарплату позивача за місцем роботи (ТОВ «Епіцентр К»), так як в даному товаристві позивач пропрацював два тижні до його затримання. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Тому з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] слід стягнути матеріальну шкоду у розмірі 100 152,00 грн. Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу у таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Згідно з пунктами 3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Зважаючи на викладене, беручи до уваги доведеність спричиненої матеріальної шкоди позивачеві суд вважає, що позивач має право на стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальної шкоди у розмірі 100 152,00 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. По даній справі відповідачі не надали жодного доказу на спростування доводів позивача та на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави. Відповідно, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial