Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 14288,52 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: [INFO], і є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, їм відкрито абонентський особовий рахунок № 413507. Відповідачі не сплачували в повному обсязі за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що призвело до утворення наступної заборгованості: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2008 р. по 31.01.2016 р. у розмірі 7638,10 грн.; за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2000 р. по 31.01.2016 р. у розмірі 4336,41 грн.; суму індексу інфляції - 2090,64 грн.; три відсотки річних від простроченої суми - 223,37 грн., а всього 14288,52 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та доводи, викладені в позові, просив задовольнити позов у повному обсязі, заперечував проти застосування позовної давності. Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідачем [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження в даній справі, яка в подальшому була уточнена. У вказаній скарзі [PERSON], зокрема, зазначила, що позивачем невірно зазначено її адресу, оскільки це не квартира, а кімната у будинку готельного типу. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач посилалась на пропуск позивачем строків позовної давності, відсутність договірних відносин між сторонами, невірність розрахунку заборгованості, безпідставність нарахування індексу інфляції та 3 % річних за несплату заборгованості тощо. Оскільки в апеляційній скарзі на ухвалу про відкриття провадження у справі, [PERSON] фактично висловлювала заперечення проти позову, суд вважає за необхідне надати оцінку вказаним доводам відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з довідки № 643 від 01.03.2017 року, виданої КП «Жилкомсервіс», а також даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, відповідачі зареєстровані за адресою: [INFO], кв, 4, і є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, які надає позивач. Заборгованість відповідачів за вказані вище послуги складає 14288,52 грн., з яких: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2008 р. по 31.01.2016 р. у розмірі 7638,10 грн.; за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2000 р. по 31.01.2016 р. у розмірі 4336,41 грн.; суму індексу інфляції - 2090,64 грн.; три відсотки річних від простроченої суми - 223,37 грн., а всього 14288,52 грн. Згідно ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР плата за комунальні послуги в квартирі, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Обов'язок споживачів своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги, у тому числі і за послуги водопостачання та водовідведення, передбачений ст. 68 ЖК УРСР, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», споживач зобовязаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно п. 17 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Пунктом 18 вказаних Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги, а також 3 % річних та індексу інфляції. При цьому, оскільки обовязок споживачів щодо сплати вказаних послуг носить солідарний характер, позивач згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу, складає три роки. Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач звернувся до суду з дійсним позовом 01.03.2016 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідачів за послуги з централізованого водопостачання за період з 01.03.2013 року по 31.01.2016 року складає 4034,76 грн., за послуги з централізованого водовідведення за період з 01.03.2013 року по 31.01.2016 року - 2180,20 грн., індекс інфляції 2019,57 грн., 3 % річних 213,64 грн., а всього 8448,17 грн. Всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не доведено наявність поважних причин пропуску строків позовної давності. За таких обставин суд застосовує позовну давність та стягує з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з 01.03.2013 року по 31.01.2016 року в розмірі 8448,17 грн. Доводи відповідача щодо відсутності між відповідачами та позивачем укладеного в письмовій формі договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, а також відсутності доказів надання їм послуг, на що посилалась відповідач в обґрунтування апеляційної скарги, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 року по справі № 6-59цс13, від 20.04.2016 року по справі № 6-2951цс15 тощо, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказані вище правові позиції є обовязковими для судів. Як встановлено судом з даних адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області, довідки КП «Жилкомсервіс» № 643 від 01.03.2017 року, інших матеріалів справи, відповідачі проживають за адресою вказаної вище квартири, відтак є споживачами послуг, що надавались позивачем. Враховуючи наведене вище, відсутність укладеного в письмовій формі договору між сторонами не може бути підставою для звільнення відповідачів від оплати послуг, які надавались позивачем. Оцінюючи доводи відповідача відносно того, що за відсутності укладеного договору позивач не має права заявляти вимогу про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, суд керується наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України від 20.06.2012 року по справі № 6-68цс12, від 16.12.2015 року по справі № 6-2023цс15, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обовязки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Також Верховним Судом України зазначено, що закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також узгоджується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Вказані вище правові позиції Верховного Суду України є обовязковим для судів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, а також що відсутність укладеного в письмовій формі договору про надання послуг між позивачем та відповідачем, не може бути підставою для відмови в стягнення заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції. Оцінюючи доводи [PERSON] відносно того, що позивачем невірно зазначену їх адресу, та вона проживає в кімнаті № 4, а не квартирі з тим же номером, суд керується наступним. Як вбачається з листа КП «Жилкомсервіс» № 17021/2/07-05 від 29.09.2014 року, копія якого долучена відповідачем до апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі[ADDRESS] в будинку № 4 готельного типу по провулку Білостоцькому, складається з двох приватизованих кімнат № 4 і № 17-Б. За цими кімнатами закріплений один особовий рахунок, в квартирі живуть декілька власників, для розділення особового рахунку немає законних підстав. З даних, отриманих судом з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС в Харківській області, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за місцем проживання в [INFO]. В довідці КП «Жилкомсервіс» № 643 від 01.03.2017 року також зазначено, що відповідачі проживають в квартирі № 4 вказаного вище будинку. Враховуючи наведене, суд не може визнати вказані вище доводи [PERSON] такими, що свідчать про необґрунтованість позовних вимог. Посилання відповідача на поганий стан внутрішніх комунікації в будинку та відсутність доказів належної якості води, суд не може визнати обґрунтованими, оскільки згідно положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч вимог с. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів неналежної якості води, що надавалась позивачем. Посилання відповідача на ту обставину, що ними сплачувалась заборгованість за надані послуги, на підтвердження чого надані квитанції та розрахункові листи за 1996-2005 роки, в звязку з чим позивачем безпідставно нараховано відповідні суми заборгованості, судом не приймаються до уваги, оскільки судом застосовано строки позовної давності і стягнуто заборгованість з 01.03.2013 року, а у стягненні заборгованості, яка нарахована до цієї дати відмовлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги КП «Харківводоканал» підлягають частковому задоволенню, та стягує солідарно з відповідачів суму заборгованості за надані послуги з централізовано го водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми у загальному розмірі 8448,17 грн. В іншій частині позову суд відмовляє у звязку із пропуском позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, суд стягує з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 814, 75 грн., в рівних частках по 271,58 грн. з кожного.

Outcome: partial