Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що йому на праві власності належить вищевказаний житловий будинок. Крім нього в даному будинку прописані його дочка та онука, однак за вказаною адресою не проживають з 2013 року. До 2018 року відповідачі проживали в [ADDRESS] , а на початку 2018 року виїхали проживати до Чехії . Їхні речі в будинку відсутні. На теперішній час позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном у зв`язку із реєстрацією відповідачів в будинку. В судовому засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, судові повістки, що направлялася за зареєстрованим місцем проживання, повернулась з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання» та «не проживання адресата». Як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано адресу відповідачів за зареєстрованим місцем їхнього проживання. Інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідачів немає. Відповідно до ч.7 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, суд вважає, що відповідачі належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки та відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк суду не надано. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засіданні не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов не підтримує додавши висновок органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] , про що свідчить копія свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 10.09.1988 року /а.с.6/, та копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138068726 від 18.09.2018 /а.с7/. У вищезазначеному будинку зареєстровані відповідачі, що підтверджується відомостями з Новгородківської сільської ради /а.с.12-13/. Відповідачі, які доводяться позивачу дочкою та онукою, не проживають у вищевказаному будинку з 2013 року, що підтверджується довідкою голови Новгородківської сільської ради № 679 від 30.07.2018 року /а.с.26/. В силу того, що відповідачі зареєстровані в будинку позивача, але в ньому не проживають, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того, комунальні послуги за проживання в будинку нараховуються на усіх осіб, які зареєстровані в ньому, а тому, позивач вимушений сплачувати їх за свій рахунок. Відповідачі є членами сім`ї позивача, а саме: [PERSON] рідною дочкою, а відповідач [PERSON] онука, тому, згідно з чинним законодавством у даному випадку слід застосовувати вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, тобто, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідачів у будинку судом не встановлено. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження того факту, що відповідачі з 2013 року не проживають за місцем реєстрації без поважної на те причини. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного Ч.4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц сформовано правовий висновок, відповідно до якого малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Проаналізувавши наведені правові норми суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня [PERSON] у спірному будинку не мешкає. Її мати [PERSON] також не проживає в спірному будинку. Залишення малолітньої дитини зареєстрованою в спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. З огляду на викладене, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської районної державної адміністрації, № 01-24/477 від 16.05.2019, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved