Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що з 25.11.2005 року по 07.02.2014 року з позивачем та [PERSON] перебували у шлюбі. 07.02.2014 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 189/1519/13-ц. Під час шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON], [INFO] р/н [PERSON] [INFO] р/н - [PERSON] [INFO] р/н. При розгляді цивільної справи про розірвання шлюбу, питання с ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу між батьками - не вирішувалося. Між тим, неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] р/н, [PERSON] [INFO] р/н, [PERSON] [INFO] р/н з початку 2013 року проживають із своїм рідним батьком (позивачем), перебувають повністю на утриманні та вихованні позивача. Мати дітей (відповідач) ухиляється від виконання своїх обов'язків, що привело до звернення позивача до Покровського районного суду із цим позовом. Відповідно зазначеного, з 2014 року відповідач не приймає участі у вихованні дітей, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти.Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей в зв'язку з винною поведінкою матері ([PERSON].), свідомого нехтування нею своїми обов'язками. В судове засідання сторони не з'явилися, надіславши заяви про розгляд справи за їх відсутності. Від сторін по справі надійшли заяви в яких позивач просить задовольнити позовні вимоги. Відповідачка не заперечує проти задоволення позову. Третя особа позов підтримує. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В Постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що [PERSON] з 2014 року не приймає участі у вихованні дітей, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Як слідує з матеріалів справи, відповідачка являється рідною матір'ю неповнолітніх: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. (а.с.6-8). Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] від 06.09.2016 року встановлено, що [PERSON] фактично проживає разом з дітьми та дружиною за адресою [ADDRESS], починаючи із 2013 року і по теперішній час, але [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], а проживають за адресою [ADDRESS] без реєстрації. (а.с.9). Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] від 31.10.2016 року, встановлено, що житло в якому проживає [PERSON] у занедбаному стані, подвір'я захаращено, у гаражі повно сміття та відходів із продуктів харчування. У будинку брудно, скрізь безлад, речі брудні, розкидані, посуд брудний (тарілки каструлі знаходяться на підлозі), меблі в обмеженій кількості та у занедбаному стані, відсутній запас будь-яких продуктів харчування. Газо- та водопостачання відсутнє, електропостачання є, але світить лише одна лампочка. Комісією встановлено, що у [PERSON] не створено належні умови проживання для малолітніх дітей. (а.с. 34) Згідно висновку Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], орган опіки та піклування Покровської райдержадміністрації дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.32-33) Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідачки, є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав щодо дитини.

Outcome: approved