Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 23.10.2013 року в сумі 15610,20 грн та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 23.10.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак свої обовязки щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків та інших платежів виконує неналежним чином. Заборгованість станом на 20.10.2016 року складається з наступного: - 290,19 грн\~заборгованість за кредитом; - 11000,48 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; - 3100, 00 грн заборгованість за пенею та комісією; - 500 грн штраф (фіксована частина); - 719,53 грн штраф (процентна складова). Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судові засідання представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.19). Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечила проти його задоволення. Пояснила, що відповідач працював за трудовим договором в охоронному підприємстві в м.Полтава. При оформленні банківської картки для отримання заробітної плати працівники ПАТ «АКЦЕНТ БАНК» повідомили, що для отримання «зарплатної» картки необхідно спочатку оформити «кредитну» картку та «активувати її», тобто зарахувати на неї кошти. Він погодився, підписав документи, отримав кредитну картку, зарахував на неї 100 грн та відразу їх зняв з рахунку. При оформленні документів на цю картку він відмовився від будь-якого кредитного ліміту, у відповідній графі Заяви вказав «нуль грн». В подальшому поклав картку вдома та жодного разу нею не користувався. Таким чином, відповідач не отримував жодних кредитних коштів від позивача. Про наявність даної заборгованості відповідач дізнався лише із копії отриманої позовної заяви. На даний час він звернувся до поліції із заявою про злочин. Крім цього, представник позивача в судовому засіданні заперечила щодо позову також з наступних інших підстав: -відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг, тому кредитний договір є неукладеним, оскільки відсутня згода щодо усіх істотних умов; -банком порушено вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.56 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, оскільки відповідачу не було надано інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; -позивач не мав права самостійно встановлювати кредитний ліміт, оскільки позивач не складав окрему заяву про це, що передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг; -умови кредитного договору є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що заборонено ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. 23.10.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг «Кредитка «Універсальна», «тарифний план 55 днів» шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем [PERSON] (надалі - Заява), в якій міститься підпис відповідача та зазначено про його ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг (надалі Умови), Тарифами банку, Памяткою клієнта (а.с.5). Відповідно до укладеного договору та Заяви банком 23.10.2013 року відкрито кредитний рахунок та надано відповідачу кредитну картки №4323 3473 0595 8255 зі строком дії до 31 серпня 2015 року з базовою відсотковою ставкою в розмірі 2,5 відсотків на місяць від залишку заборгованості (а.с.6, 100). З наданої позивачем виписки по рахунку (а.с.98-99) вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком проводилися прибуткові та видаткові грошові операції. В тому числі, має місце зарахування 23.10.2013 року та зняття 100 грн, що за поясненнями представника відповідача було здійснено відповідачем для «активації» картки. Суд критично оцінює та відхиляє пояснення представника відповідача про те, що більше ніяких операцій відповідач по картці не здійснював, оскільки із вказаної виписки по рахунку вбачається, що за карткою в подальшому здійснювались видача готівкових коштів та безготівкові розрахунки у торгових мережах (23.10.2013, 24.10.2013, 26.10.2013, 30.10.2013). При цьому, перше отримання коштів в межах кредитного ліміту відбулось в той же день, що і отримання картки (23.10.2013 року, «банкомат 1481 Козельщина, выдача наличных денег», 55 грн). Відповідно до п.6.1., 6.11. Умов клієнт зобов'язаний не передавати картку іншим особам, здійснювати заходи по запобіганню втрати картки, повідомляти банк про втрату чи незаконне використання картки. Таким чином, враховуючи те, що відповідачем не надано доказів вчинення щодо нього шахрайських або інших злочинних дій із використанням його кредитного рахунку, а саме, відповідний вирок суду, то суд вважає встановленим факт отримання відповідачем кредитних коштів. Відповідно до п.2 Умов картковий рахунок це поточний рахунок, на якому обліковуються операції по платіжній картці. Таким чином, даючи правову оцінку укладеному між сторонами договору, суд зазначає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір карткового рахунку, який в розумінні змісту ст.1066 ЦК України є різновидом договору банківського рахунку, умовами якого було передбачено кредитування відповідача у межах кредитного ліміту (ст.1069 ЦК України). Суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що кредитний договір не є укладеним, оскільки не містить усіх істотних умов. Заява (а.с.5), Тарифи банку (а.с.6), Умови (а.с.7-9) містять умови щодо усіх істотних умов кредитування. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що відповідач не підписував Умови, оскільки із Заяви вбачається, що відповідач заявив про те, що він ознайомлений з ними та згоден. Відповідачем не заявлено та не доводилось про те, що він був ознайомлений з іншими Умовами, ніж ті, які є в матеріалах справи. З цих обставин суд не вбачає підстав для застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15, оскільки вказана правова позиція стосується саме належності та допустимості доказів щодо відповідності Умов положенням Заяви. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що кредитний ліміт було відкрито банком без згоди відповідача, оскільки, по-перше, пунктом 5.3.Умов передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт. Відповідач в заяві зазначив, що ознайомився із Умовами та згоден із ними. Крім цього, обставини справи свідчать, що відповідач своїми фактичними діями погодився із встановленням кредитного ліміту, оскільки, як зазначено вище, безпосередньо після отримання картки, проведення операції «зарахування-зняття» власних 100 грн з метою активації картки, відповідач свідомо отримав 55 грн в межах кредитного ліміту. Суд не надає оцінку твердженням представника відповідача про порушення ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.56 Закону України «Про банки та банківську діяльність», положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, оскільки ставиться питання про порушення, які, можливо, мали місце до або під час укладення кредитного договору, та за певних обставин можуть мати наслідком недійсність кредитного договору. В свою чергу, відповідачем не заявлено, а судом не розглядаються, позовні вимоги щодо визнання договору недійсним. Відповідно до приписів ч.2 ст.1069 ЦК України права та обов'язки сторін, пов'язанні з кредитуванням рахунка, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно із ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Приписом ч. 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, якщо такою є грошові кошти, у тій самій сумі, у строк та в порядку, що встановленні договором. Відповідно до Заяви, підписаної позивачем, він ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Памяткою клієнта (а.с.5). Відповідно до змісту п. 5.4. Правил користування платіжною карткою (розділ 2 Умов) погашення процентів по кредиту повинне відбуватися щомісячно за попередній місяць, погашення кредиту не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH). Відповідно до п.5.7. Правил користування платіжною карткою (розділ 2 Умов) банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або визначеній банком долі у випадку невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим Договором. З розрахунку заборгованості (а.с.4) вбачається, що позивач нарахував відповідачу заборгованість, загальна сума якої станом на 20.10.2016 року становить 15610,20 грн, стягнення якої є предметом позову, яка складається з наступного: - 290,19 грн\~заборгованість за кредитом; - 11000,48 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; - 3100, 00 грн заборгованість за пенею та комісією; - 500 грн штраф (фіксована частина); - 719,53 грн штраф (процентна складова). Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов'язковим для виконання (ст.629 ЦК України). У відповідності до вимог ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Суд приходить до висновку, що відповідач не виконує вищевказані умови кредитного договору №б/н від 23.10.2013 року та має заборгованість: - 290,19 грн\~заборгованість за кредитом; - 11000,48 грн заборгованість за процентами за користування кредитом. Таким чином, в цій частині позов підлягає задоволенню. В свою чергу, позовні вимоги в частині стягнення 3100 грн заборгованості за пенею та комісією, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити, в тому числі, зміст позовних вимог. Суд зазначає, що враховуючи вищенаведене, у разі предявлення декількох вимог, які є майновими, до змісту кожної позовної вимоги належить визначення конкретної її грошової оцінки. Тобто, у разі стягнення грошових сум, позивач повинен визначити конкретну суму, яку він просить стягнути за кожною вимогою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Неустойка є видом забезпечення виконання зобовязань (ч.1 ст.546 ЦК України) та правовим наслідком порушення зобовязання (ст.611 ЦК України). В свою чергу, з аналізу Тарифів банку (а.с.6), Умов та правил надання банківських послуг (а.с.7- 9), вбачається, що комісію позивач визначає як плату за певні свої послуги. Таким чином, правовідносини, повязані із сплати пені та правовідносини, повязані з сплатою комісії мають різну правову природу. В порушення вказаних норм, позивачем розмір заборгованості із пені та комісії визначено у позовній заяві разом у сумі 3100 грн. В розрахунку заборгованості відповідні графи мають назви «ставка пені», «сума комісії та пені», «сума комісії та пені накопичувальним підсумком» (а.с.3). З розрахунку заборгованості (а.с.3,4) вбачається, що позивачем, починаючи з 01.03.2014 року за колонкою «сума комісії та пені» нараховувалось щомісячно тверда грошова сума 100 грн, що суперечить визначенню пені, передбаченому ч.3 ст.549 ЦК України. Крім цього, з виписки по рахунку (а.с.98-99) вбачається, що нарахування вказаних сум 100 грн визначено позивачем як «штраф за просрочку по кредиту». На неодноразові вимоги суду надати розрахунок вимог окремо щодо пені та комісії, позивач надав пояснення, що «надати окремо розрахунок заборгованості по складовим не виявляється можливим з технічних причин». Таким чином, позивач фактично відмовився здійснити визначення змісту своїх позовних вимог в частині стягнення пені та комісії, запропонувавши це зробити суду. Суд зазначає, що визначення змісту позовних вимог, тобто предмету позову, не входить до компетенції суду, оскільки відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем жодним чином не обгрунтовано стягнення пені та комісії відповідно до конкретного пункту Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, Памятки клієнта, які визначають їх розмір, суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними. Окрім цього, в даному випадку, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо зменшення розміру неустойки, що передбачено ч.3 ст.551 ЦК України. Позовні вимоги в частині стягнення 500 грн штрафу (фіксована частина), 719,53 грн штрафу (процентної складової) задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 8.6. розділу 1 Умов передбачено, що при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 120 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15, який є обовязковим для застосування за правилами ст.360-7 ЦПК України. Незважаючи на те, що суд визнав недоведеним розмір пені, яку просив стягнути позивач, ця вимога ним заявлена, тому в даному випадку, стягнення штрафів буде суперечити викладеній вище забороні подвійної відповідальності. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, на 72%, то з відповідача у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в сумі 992,16 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial