Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що працював у ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» з 13 вересня 2016 року на посаді водія пожежного автомобіля та був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 10 серпня 2018 року. Оскільки, в день звільнення [PERSON], відповідачем не проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, тому позивачем і подано до суду позов про стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 10 календарних днів, що становить 2283 грн. 20 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 10 серпня 2018 року по 19 вересня 2018 року, що становить 8173 грн. 71 коп. та заборгованості по виплаті заробітної плати по оплаті понаднормових годин за 135 годин в розмірі 5862 грн. 86 коп. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиву та письмових поясненнях. Крім того, представник відповідача при вирішенні справи по суті просив врахувати, що оскільки на даний час здійснюється досудове розслідування кримінального провадження по факту викрадення всієї кадрової та бухгалтерської документації підприємства, тому вини відповідача у невиплаті всіх виплат належних працівникам не має, оскільки не можливо провести розрахунок відповідних сум. Після відновлення втрачених документів, підприємством буде проведено розрахунок всіх сум належних працівникам. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з»ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: У відповідності до ст.45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Крім того, ч.1 ст.8 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: 1) окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; 2) працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. При цьому, конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах (ч.2 ст.8 Законум України «Про відпустки»). Частиною першою ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Зокрема, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.83 КЗпП). Судом встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» з 13 вересня 2016 року на посаді водія пожежного автомобіля та був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 10 серпня 2018 року. Оскільки дана обставина визнана учасниками справи, тому з урахування вимог ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як вбачається з матеріалів цивільного позову, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці в кількості 10 календарних днів в зв»язку із звільненням з підприємства, подано копію Положення про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП» за умовами праці та за особливий характер роботи, затверджений 01 липня 2010 року директором товариства та головою Ради трудового колективу даного підприємства, згідно умов якого водіям автотранспортних засобів встановлено додаткову відпустку в кількості 7 календарних днів. Згідно копії картки працівника форми №П-2 ТОВ «Прилуцьке ХПП», яка надано позивачем, [PERSON] належні 10 днів відпустки. При цьому, навіть з копії картки вбачається, що в ній допущені виправлення (маскування маркером), не завірені належним чином. Крім того, позивачем на підтвердження заявлених вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по оплаті 135 понаднормових годин, подано до суду копії Табеля обліку робочого часу за серпень 2018 року та за липень 2018 року, в яких шляхом дописування, не завірених належним чином проставлено напроти колонки з прізвищем позивача « +135». При цьому, суд враховує, що згідно ч.1 ст.83 ЦПК, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Письмовими доказами є докази (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом, із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.1,2,4,5,6 ст.95 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018271210000127, Прилуцькою місцевою прокуратурою Чернігівської області внесено відомості про вчинення злочинів, передбачених ст.ст.185, 206-2, 294 КК України по факту заволодіння невідомою групою осіб печаткою ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство», бухгалтерською та податковою документацією, іншими первинними господарськими документами, а також майном підприємства (а.с.32) В зв»язку з цим, наказом ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» за №1-в від 20 серпня 2018 року, в зв»язку надзвичайними обставинами, а саме - рейдерським захопленням ТОВ «Оріон-СКТ», що призвело до повного блокування господарської діяльності ТОВ «Прилуцьке ХПП», на підприємстві проводяться заходи щодо відновлення первинної кадрової документації підприємства (а.с.24-25). За таких обставин, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, надано суду копії письмових документів (накази, положення, картка працівника, табелі обліку робочого часу), які не засвідчені належним чином, в даному випадку підприємством, в яких крім того, допущені виправлення та диписки, не завірені належним чином; оригінали даних документів позивачем не надані; при цьому, судом встановлено, що Прилуцькою місцевою прокуратурою проводиться досудове розслідування щодо незаконного заволодіння документацією підприємства, що свідчить про відсутність відповідних оригіналів документів та в сукупності ставить під сумнів допустимість та достовірність наданих позивачем доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку та оплату понаднормових робіт. Крім того, ч.1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, згідно ст.116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що [PERSON], водій пожежного автомобіля був звільнений з роботи у ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 10 серпня 2018 року. Зокрема, згідно копії заяви [PERSON] від 31 серпня 2018 року, останній звернувся до в.о. директора ТОВ «Прилуцьке ХПП» із заявою про звільнення його з займаної посади за згодою сторін з 10 серпня 2018 року в зв»язку з тим, що починаючи з 10 серпня 2018 року фактично не працює і продовжувати співпрацю не бажає. Оскільки дана обставина визнана учасниками справи, тому з урахування вимог ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, відповідно до наказу в.о. директора товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» від 20 серпня 2018 року №1-в про надзвичайні обставини, зобов»язано по підприємству виплатити заробітну плату всім працівникам за фактично відпрацьований час в період з 01 серпня 2018 року по 10 серпня 2018 року в розмірі мінімальної заробітної плати. Тобто, останній день, коли працював позивач було 09 серпня 2018 року, тобто в день його звільнення з роботи, позивач не працював і пред»явив свої вимоги щодо проведення розрахунку лише шляхом подання заяви від 31 серпня 2018 року. За таких, обставин, у відповідності до норм ст.116 КЗпП України, підприємством і було виплачено позивачу всі належні йому до виплати суми після видачі наказу про звільнення. Дані обставини свідчать про відсутність у підприємства вини у невиплати з вини підприємства належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У зв»язку з цим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 10 серпня 2018 року по 19 вересня 2018 року задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). За таких обставин, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, не надано суду доказів, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність заборгованості підприємства щодо виплати належних працівнику сум при звільненні та несвоєчасність їх виплати, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed