Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 10\~000, 00 грн., за розповсюдження недостовірної і наклепницької інформації, яка паплюжить його честь,гідність та ділову репутацію. Свої вимоги мотивує тим, що він здійснював представництво позивача [PERSON] по справі №456/253/17 за позовом [PERSON] та [PERSON] до директора [PERSON] ПЖКГ про визнання дій неправомірними і незаконними, відшкодування шкоди та повернення коштів за отримані нотаріальні послуги. 29.06.2017 р., після закінчення чергового судового засідання, він отримав копії матеріалів, які надав відповідач - Моршинське ПЖКГ. Під час ознайомлення з вказаними матеріалами, ним виявлено, що представник відповідача, без будь-яких на те підстав, подала суду копію електронного листа його старшої сестри [PERSON]. Ознайомившись із змістом вказаного листа, він виявив, що такий містить недостовірну інформацію, яка паплюжить його честь, гідність і ділову репутацію, а такожКулікова (Нагі) Л.В. прямо звинувачує його в доведенні його батька до смерті, шляхом побиття. Крім того, у вказаному електронному листі, міститься пряме звинувачення його в тому, що він систематично збивав [PERSON], однак таке не відповідає дійсності, оскільки він особисто викликав йому швидку допомогу, коли останнього побив сусід. Що стосується твердження про те, що інформація у вищезгаданому електронному листі містить звинувачення в тому, що він довів свого батька до смерті, то така також є неправдивою. Зазначив, що сестра ніколи не цікавилась станом здоровя їхнього батька, жодним чином не допомагала йому. Вважає, що дії юристів Моршинської міської ради та [PERSON] ПЖКГ, які виразились у долучені до матеріалів справи №456/253/17 електронного листа його сестри, знеславлюють його честь, гідність і ділову репутацію, що і послужило підставою для звернення до суду з даним позовом про відшкодування шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просить суд їх задоволити у повному обсязі. Пояснив суду, що в грудні 2015 р., [PERSON] повідомила його, що перебуваючи в [PERSON] ПЖКГ, [PERSON] і [PERSON] повідомили їй, що на адресу [PERSON] міської ради надійшов лист рідної сестри [PERSON] [PERSON], в якому остання повідомила про нього певну інформацію. Почувши таке від [PERSON], він особисто пішов до юриста Моршинського ПЖКГЛаврієнко М.А., яка надала йому копію листа, вказане мало місце 15.12.2015 року. 17.12.2015 року від дружини [PERSON], він дізнався, що цей лист потрапив до [PERSON] ПЖКГ. 26.01.2017 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до директора [PERSON] ПЖКГ про визнання дій неправомірними і незаконними, відшкодування шкоди та повернення коштів за отримані нотаріальні послуги, справа перебувала в провадженні судді Янка Б.Я. Представником Моршинського ПЖКГ до матеріалів вказаної справи долучено копію електронного листа його сестри, як доказ по справі. Моральна шкода в розмірі 10\~000, 00 грн. полягає у тому, що інформація, відображена в електронному листі його сестри паплюжить його честь і гідність, оскільки сестрою зазначено, що він довів батька до смерті, бив його. Він має право на приватне життя, є приватним підприємцем. Його фактично назвали аферистом, а дозволу на оприлюднення вказаного листа він не давав. Доповнив, що [PERSON] є першим чоловіком його сестри. Крім того, 28.08.2018 р. на адресу суду позивачем подано письмову відповідь на відзив відповідача ПЖКГ [PERSON] міської ради. З доводами відповідача на спростування його позовних вимог він не згідний, вважає їх необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] міської ради Львівської області [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Пояснила суду, що позивач [PERSON] плутає поняття «розповсюдження інформації» та «скерування інформації за належністю», оскільки ототожнює ці речі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», вказаний лист було скеровано за належністю, оскільки він стосувався комунальних послуг, затоплення квартири, що відноситься до компетенції ПЖКГ. Доповнила, що в провадженні судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янка Б.Я. перебувала справа за позовом [PERSON], [PERSON] до директора [PERSON] ПЖКГ про визнання дій неправомірними і незаконними, відшкодування шкоди та повернення коштів за отримані нотаріальні послуги. Вони у свою чергу, вказаний лист не розміщали на офіційному електронному сайті, не публікували у газеті. Представником [PERSON] ПЖКГ, [PERSON], до матеріалів вказаної справи, як доказ було долучено наведений електронний лист. Звернула увагу на те, що електронний лист [PERSON] надійшов на адресу виконавчого комітету [PERSON] міської ради, який останніми було скеровано за належністю до ПЖКГ [PERSON] міської ради, однак Моршинська міська рада та виконавчий комітет [PERSON] міської ради є різними юридичними особами, а тому Моршинська міська рада не є належним відповідачем у вказаному спорі. Клопотань про заміну неналежного відповідача на належного виконавчий комітет [PERSON] міської ради позивач не заявляв у порядку, встановленому законом. Крім того, 19.02.2018 р. представник відповідача [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву з підстав, зазначених вище. Представник відповідача [PERSON] ПЖКГ [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Пояснив суду, що представники ПЖКГ, побачивши електронний лист [PERSON], побоялися видавати довіреність на імя [PERSON], тому і долучили вказаний лист в судовому засіданні до матеріалів справи №456/253/17, як підставу для відмови у видачі довіреності. Не заперечив того факту, що в судовому рішенні по вказаному спору суд до уваги такий не брав і не аналізував при прийнятті рішення по справі. 28.08.2018 р. представник відповідача [PERSON] ПЖКГ [PERSON] надав суду письмовий відзив на позов, в обґрунтування якого посилається на те, що в електронному листі [PERSON] зазначено про неприватизовану квартиру, заборгованість за комунальні послуги, постійне затоплення сусідів за адресою: м. Моршин, вул. 50-річчя УПА, 4/44, Львівської області, а ПЖКГ є балансоутримувачем даного житлового будинку та надає житлово-комунальні послуги. З цієї причини виконавчий комітет [PERSON] міської ради скерував вказаний лист [PERSON] ПЖКГ. Вважає, що виконавчий комітет [PERSON] міської ради діяв у межах своїх повноважень і у спосіб, передбачений законодавством України. Електронний лист [PERSON] долучено до матеріалів справи №456/253/17 представником ПЖКГ, як доказ по справі, щоб надати в суді пояснення з приводу невидачі довіреності. Що стосується стягнення моральної шкоди, вважає, що позивачем не надано належного обґрунтування позовних вимог немайнового характеру, не наведено доказів, які підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказано, з яких саме міркувань він виходить, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди та якими доказами це підтверджується. 10.12.2018 р. представником ПЖКГ [PERSON] міської ради на адресу суду подано письмові пояснення про надання інформації щодо розгляду листа [PERSON], в якому останній вказує про те, що станом на день розгляду даної справи, жодних правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок долучення до матеріалів справи №456/253/17 електронного листа [PERSON] та після набранням рішення суду від 30.11.2017 р. законної сили, не настало. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання про те, що в грудні 2015 р. прийшла до [PERSON] ПЖКГ завірити довіреність на імя [PERSON][PERSON] і юрист Лаврієнко М.В. почали опаплюжувати позивача [PERSON], який на той час ще не був її чоловіком, казали, що він «аферист». Вона запитала у них, звідки у них така негативна інформація про нього, а вони у відповідь повідомили про лист його сестри, який до них було скеровано виконавчим комітетом [PERSON] міської ради. Наступного дня вона разом з [PERSON] пішла до [PERSON] міської ради, де він ознайомився із вказаним листом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання про те, що вона працює юристом в [PERSON] ПЖКГ, на даний час перебуває у декретній відпустці. Доповнила, що в провадженні судді Янка Б.Я. перебувала справа №456/253/17, де вона здійснювала представництво інтересів [PERSON] ПЖКГ. Електронний лист [PERSON] їм скерував виконавчий комітет [PERSON] міської ради Львівської області. Жодного конфлікту не було, мала місце розмова між нею та [PERSON], однак деталей розмови вона не пригадує. Вказаний електронний лист було долучено до матеріалів справи, яка перебувала в провадженні судді Янка Б.Я., як доказ, який обґрунтовував їхню позицію щодо відмови видавати довіреність від імені [PERSON] на [PERSON] Вони боялись, що останній може вчинити неправомірні дії по відношенню до [PERSON] Адміністрація [PERSON] ПЖКГ неодноразово приходила до [PERSON], замінювали крани, оскільки він постійно заливав сусідів. На той час квартира перебувала в комунальній власності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання про те, що працює інспектором з кадрів у [PERSON] ПЖКГ. З [PERSON] та [PERSON] знайома не була. Доповнила, що до [PERSON] ПЖКГ з виконавчого комітету [PERSON] міської ради факсом надійшов лист колишньої дружини [PERSON] (сестри [PERSON]Б.). Вона звернула на нього увагу, із змістом вказаного листа у повному обсязі не ознайомлювалась. Зареєструвавши його, передала директору на резолюцію. Про даний лист нікому нічого не розповідала. 18.02.2019 р. на адресу суду [PERSON] подано письмові пояснення свідка [PERSON]М., оскільки останній відмовився зявитись в судове засідання. Так, з наданих суду письмових свідчень вбачається, що [PERSON] стверджує, що [PERSON] його колишня дружина. За час їхнього шлюбу вона поводила себе неадекватно, зраджувала йому. Інформація, зазначена в електронному листі, який вона скерувала на адресу [PERSON] міської ради щодо [PERSON], є неправдивою. Вона забороняла йому спілкуватись з сином. [PERSON] допомагає йому, оскільки внаслідок травми, він не може самостійно вільно пересуватись /а.с. 179-180/. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та показань свідків, які були допитані в судовому засіданні. Слідзазначити, щодотримуючисьпринципівзмагальності та диспозитивності судового процесу, оцінившидокази з точки зоруналежності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, щопозовпідлягає до задоволення частково, з наступнихпідстав. Відповідно до ст. 4\~ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України суд\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Оглядом матеріалів цивільної справи №456/253/17 встановлено, що 26.01.2017 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до директора [PERSON] ПЖКГ [PERSON] міської ради [PERSON] про визнання дій неправомірними і незаконними, відшкодування шкоди та повернення коштів за отримані нотаріальні послуги. Предметом позову була відмова [PERSON] ПЖКГ у завіренні довіреності [PERSON] на представництво інтересів інших осіб в державних установах. 30.05.2017 року директором [PERSON] ПЖКГ за вх. №7512 на адресу суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, серед яких наявною є копія електронного листаКулікової (Нагі) Л.В. від 30.11.2015 року. 30.11.2017 року рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області позов [PERSON], [PERSON] задоволено частково: визнано відмову від виконання службових обовязків директора ПЖКГ [PERSON] міської ради неправомірною та незаконною; в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в сумі 3\~000, 00 грн. та стягнення 200, 00 грн. за отримані нотаріальні послуги відмовлено. Постановою апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах від 05.06.2018 р. рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.11.2017 р. скасовано в частині відмови позовних вимог та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПЖКГ [PERSON] міської ради на користь [PERSON] 194, 65 грн. за отримані нотаріальні послуги та стягнуто з ПЖКГ [PERSON] міської ради на користь [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 200, 00 грн. кожному. Оглядом змісту рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.11.2017 р. /а.с. 125-126/, який долучено до матеріалів справи позивачем, встановлено, що дійсно, електронний лист його сестри [PERSON], в рішенні суду від 30.11.2017 р. по справі №456/253/17 не аналізувався та при прийнятті рішення до уваги судом не брався. Аналогічно у постанові апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах від 05.06.2018 р. вказаний лист судом не згадується, оцінка такому судом не надана. Крім цього, з долучених до матеріалів справи позивачем [PERSON] документів вбачається, що батько позивача [PERSON] за життя переніс кілька операцій. У 2000 році йому поставлено діагноз атеросклероз. Починаючи з 2000 р. по 2005 р. [PERSON] періодично перебував на лікуванні у військовому шпиталі м. Львова. Наведені обставини підтверджуються випискою з історії хвороби №2058 від 30.04.1982 р. /а.с. 4/; випискою з історії хвороби №2908 від 14.07.1982 р. /а.с. 5-7/; посмертним епікризом [PERSON] із історії хвороби №42 за 2012 р. /а.с.9/ та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] з додатками /а.с. 12-14/. Із змісту електронного листа [PERSON] вбачається, що остання стверджує, що її брат [PERSON] вселився у квартиру її колишнього чоловіка [PERSON] та бє його, з метою приватизації квартири. Сам же [PERSON] не працює та раніше регулярно бив їхнього батька, чим довів останнього до передчасної смерті. Вселитись до [PERSON] йому порадила Моршинська міська рада, оскільки квартира не приватизована та є борги за несплату комунальних послуг, а тому [PERSON] можуть виселити з квартири. Всі ці обставини їй розповів сам же [PERSON] Її хвилює доля [PERSON], оскільки він є батьком її сина, страждає алкоголізмом, а тому вважає, що держава повинна захистити таких людей /а.с. 9/. Вирішуючи спір, суд вважає, що застосовуванню підлягають наступні норми чинного законодавства та міжнародного права. Відповідно до частини четвертої\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і частина друга та третя\~статті 34 Конституції України, визначаючи за кожним право на свободу вираження поглядів, водночас містять застереження про те, що\~\~здійснення цього права може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов'язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законівУкраїни, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У\~статті 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, якіохороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділов арепутація. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~коженмає право на повагу до йогогідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутисядо суду з позовом про захистїїгідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК України\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Таке розуміння змісту\~статті 277 ЦК України\~узгоджується із прецедентною судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінген спроти Австрії» (Lingens v. Austria), пункт 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням (Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного суду від 30.05.2018 р. по справі №308/2695/15-ц). Згідно із частиною другою статті 30\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на\~\~характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. \~Пленум Верховного Суду України у пункті 15\~Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Перевіривши надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог та прийнявши до уваги заперечення відповідачів, суд виходить із того, що висловлювання [PERSON] на адресу [PERSON], які вказані в електронному листі, який надійшов на адресу [PERSON] міської ради 30.11.2015 року, є суб'єктивною думкою сестри позивача, висловленою у брутальній формі, що принижує честь та гідність позивача, тобто оціночним судженням, а тому така інформація не підлягає спростуванню відповідачами. Суд наголошує увагу на тому, що в даному випадку відсутні із сторони відповідачів дії щодо збирання недостовірної інформації, оскільки вказаний лист надійшов до виконавчого комітету [PERSON] міської ради Львівської області електронною поштою, який останніми було скеровано за належністю до ПЖКГ [PERSON] міської ради. Наявним є виключно факт поширення такої інформації про позивача шляхом долучення представником [PERSON] ПЖКГ електронного листа [PERSON] до матеріалів справи № 456/253/17. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 р. не підлягають розгляду судами позови про захист честі та гідності, честі та ділової репутації, приниження яких відбулось внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, яка наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Суд звертає увагу сторін на те, що у вказаному рішенні суду від 30.11.2017 року про електронний лист сестри [PERSON] [PERSON] не згадується, такому не надавалась правова оцінка в порядку дослідження доказів та такий жодним чином не вплинув на прийняте судом рішення. Крім того, розглядаючи апеляційну скаргу [PERSON] на рішення суду від 30.11.2017 р., апеляційний суд Львівської області у постанові від 05.06.2018 р. про електронний лист [PERSON] також нічого не вказав. Статтею 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв'язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд маєвиходитиіз засад розумності, виваженості та справедливості. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об'єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд бере до уваги те, що внаслідок поширення відповідачем ПЖКГ [PERSON] міської ради електронного листа його сестри [PERSON], відбулось розповсюдження інформації про особу без її згоди, чим порушено особисте немайнове право [PERSON] на честь та гідність, право на особисте життя, яке гарантовано ст. 32 Конституції України, а тому з відповідача ПЖКГ [PERSON] міської ради в користь позивача [PERSON] слід стягнути моральну шкоду в сумі 1000, 00 грн. Суд не бере до уваги доводи позивача про порушення його права на ділову репутацію, оскільки такі жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Що стосується стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] міської ради Львівської області на користь позивача [PERSON], суд приходить до наступного висновку. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року\~\~№ 4, на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до статей\~174,\~451 ЦК України\~покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами\~сільських,\~селищних,\~міських,\~районних у\~містах (у\~разі їх\~створення)\~рад є\~їх виконавчі\~комітети,\~відділи,\~управління та\~інші створювані\~радами виконавчі\~органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У справі №570/3439/16-ц від 12.12.2018 р., Верховний Суд вказав, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, якийвиконуєтьсяпід час розгляду справи (пункт 41 постанови [PERSON] Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред'явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Оглядом матеріалів справи №456/3460/17 та поясненнями представника [PERSON] міської ради встановлено, що в порядку ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», виконавчим комітетом [PERSON] міської ради вищезгадане звернення було скеровано за належністю директору ПЖКГ [PERSON] міської ради, які у свою чергу долучили вказаний електронний лист в судовому засіданні до матеріалів справи №456/253/17. Беручи до уваги той факт, що Моршинська міська рада Львівської області та виконавчий комітет [PERSON] міської ради є різними юридичними особами в силу Закону України «Про місцеве самоврядування», атому, у даному спорі, Моршинська міська рада не є належним відповідачем по справі. Клопотань про заміну неналежного відповідача на належного виконавчий комітет [PERSON] міської ради, позивач не заявляв. На підставі вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення,суд приймає до уваги показання свідкаПолюганич Г.А. про поширення вказаного листа шляхом долучення до матеріалів справи, оскільки такі є логічними, послідовними та не суперечать фактичним обставинам справи; покази свідка [PERSON], яка в судовому засіданні підтвердила факт надходження до [PERSON] міської ради електронного листа [PERSON] та скерування його за належністю до [PERSON] ПЖКГ; покази свідка [PERSON], котра в судовому засіданні не оспорила того факту, що нею до матеріалів справи №456/253/17 в якості доказу було долучено вказаний лист для спростування тверджень позивачів. Також суд погоджується з доводами позивача про те, що мало місце розповсюдження недостовірної інформації; такі дії вчинено ПЖКГ [PERSON] міської ради, без згоди [PERSON], внаслідок чого порушено особисте немайнове право [PERSON] на честь та гідність, право на особисте життя, яке гарантовано ст. 32 Конституції України, а тому з ПЖКГ [PERSON] міської ради слід стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1000, 00 грн.

Outcome: approved