Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; та визнати за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок. В обґрунтування позову зазначила, що в серпні 1997 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу, предметом якого є житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , однак [PERSON]. ухилявся від нотаріального посвідчення зазначеного договору та на сьогоднішній день відсутня можливість нотаріально посвідчити договір, оскільки [PERSON]. помер [INFO] . Крім того їй стало відомо, що право власності на зазначений будинок на підставі рішення суду було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом. У зв`язку з чим, на підставі ч.2 ст.220 ЦК України просить суд визнати даний договір дійсним та визнати за нею право власності на вказане домоволодіння. Позивач в судове засідання не з`явилась надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про дату час та місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 17.08.1997 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу будинку (без зазначення адреси чи місцезнаходження будинку). Згідно даного договору, [PERSON]. отримав 8400 дол. США за будинок та зобов`язався у випадку відмови від угоди повернути позивачу 10000 дол. США, а випадку відмови [PERSON] від придбання будинку, гроші поверненню не підлягають /а.с.7/. Відповідно до характеристики, виданої депутатом Свердловської сільської ради [PERSON] ., [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] з травня 1998 року /а.с.10/ З довідки виданою виконавчим комітетом Красносільської сільської ради, вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована у будинку [ADDRESS] /а.с.11/. Рішенням Комінтернівського районного суду від 11.09.2017 року за [PERSON] визнано право приватної власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок [NUMBER] , що залишився після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , спадщину після смерті якого фактично прийняла його дочка( мати позивачки) - [PERSON] , яка померла [INFO] , але не оформила спадщину /а.с.15-16/. З інформаційної довідки №119136178 від 30.03.2018 року, вбачається, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] /а.с.17-18/. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.227 ЦК Української РСР (в редакції від 27.12.1996 р. дійсній на час підписання договору), договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Отже, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину. Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише доказати повне чи часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів , які свідчили б про те, що [PERSON]. за життя дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення договору, крім того відповідно до рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.09.2017 року, власником будинку є [PERSON] Крім того, з наданої позивачем копії договору - купівлі продажу (розписки) не можливо встановити предмет зазначеного договору, оскільки не зазначено жодних ідентифікуючих ознак житлового будинку (адреси, площі, місцезнаходження, тощо). Відмовляючи в задоволені позову, виходив з того, що позивачкою не надано жодних доказів того, що вона правомірно володіє будинком. Сам факт того, що позивачка користується зазначеним будинком, не може бути підставою для набуття права власності в порядку ст. 344 ЦК України, оскільки вказаний будинок на законних підставах належить відповідачу по справі - [PERSON] Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином із вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed