Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 710 340 грн., три відсотки річних у розмірі 130 952,88 грн. та індекс інфляції у розмірі 358 960,26 грн., а разом - 1 200 253,14 грн., стягнути суму судових витрат. Вимоги мотивовані тим, що 1 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, за яким позивач передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 791 340 грн., що на момент укладання договору в еквіваленті становило 163 500 доларів США. Договір позики є безпроцентним та строковим - з кінцевою датою повернення грошових коштів до 19 вересня 2008 року. Як стверджує позивач, на день звернення його з позовом до суду, відповідачем позичені кошти повернуті частково, а саме 25 липня 2010 року повернуто 1 000 грн., а 15 грудня 2011 року - 80 000 грн., чим було перервано перебіг позовної давності. На підставі викладеного позивач звернувся до суду. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у позові, застосувавши положення позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 01 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, за яким позивач передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 791 340 грн., що на момент укладання договору в еквіваленті становило 163 500 доларів США (п. 1 Договору). П. 3 Договору визначено строк та умови повернення грошових коштів, а саме вся сума позикових грошей має бути одноразово повернута до 19 вересня 2008 року. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В обумовлену договором дату - 19 серпня 2008 року, грошові кошти відповідачем повернуті не були. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, грошові кошти були повернуті частково, а саме 25 липня 2010 року повернуто 1 000 грн., а 15 грудня 2011 року - 80 000 грн. Факт повернення грошей у сумі 80 000 грн. підтверджував Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2011 року. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, як регламентовано ч. 2 ст. 60 ЦПК України. Так, Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2011 року не може сприйматись судом як належний та допустимий доказ підтвердження повернення відповідачем грошових коштів у сумі 80 000 грн. 15 грудня 2011 року, адже подія купівлі землі передує події повернення грошових коштів [PERSON] майже на дев'ять місяців. Відповідно до ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 цього Кодексу передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК Укроаїни). На думку позивача, строк позовної давності був перерваний поверненням грошових коштів у сумі 1 000 грн. 25 липня 2010 року та 80 000 грн. 15 грудня 2011 року, що є перериванням строку позовної давності у розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України, а тому перебіг позовної давності почався заново та, відповідно, закінчується 15 грудня 2014 року. Суд не може погодитись з такими твердженнями позивача, адже ним не подано жодного доказу, який підтвердив би повернення грошових коштів відповідачем, а відповідно і факту вчинення відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу. Ця умова є необхідною та обов'язковою для переривання строку позовної давності, що регламентовано ч. 1 ст. 264 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності перерваний не був, він розпочався 19 вересня 2008 року, тобто зі спливом строку виконання Договору позики від 01 серпня 2008 року, у відповідності до п. 3 Договору. Тобто, строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, закінчився 19 вересня 2011 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, враховуючи, що строк позовної давності сплинув.

Outcome: dismissed