Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, витребувати з незаконного володіння [PERSON] нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в м. Одесі по вул. Преображенській, буд. 72, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не зявились, сповіщались належним чином, причини неявки не повідомили. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просив позов задовольнити у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. 23.11.2011 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення по справі № 2/1522/10820/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення, яким даний позов задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в м. Одесі по вул. Преображенській, буд. 72. 29.10.2013 року рішенням апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року по справі № 2/1522/10820/11 скасовано. Отже, скасована підстава набуття права власності [PERSON] на нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в м. Одесі по вул. Преображенській, буд. 72. Разом з тим, за час поки Одеській міській раді не було відомо про її порушені права, [PERSON] було відчужено спірний обєкт нерухомості [PERSON] на підставі договору дарування від 13.04.2012 року № 55, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] Таким чином, [PERSON] не мала права відчужувати спірний обєкт нерухомості, оскільки її право власності виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, яке на сьогоднішній день скасовано. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.08.2015 року нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в м. Одесі по вул. Преображенській, буд. 72, зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер майна 36067778). Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно з п. 1.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом із тим у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. З ст. 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста. За таких обставин, за відсутності у матеріалах справи доказів, які б підтверджували, що спірне приміщення використовується для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку суд доходить до висновку про те, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до частини третьої ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Наведена правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12 та від 3 жовтня 2011 року у справі № 6-36цс11, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, з огляду на що , беручи до уваги ч. 1 ст. 3607 ЦПК, ця правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень при вирішенні питання щодо недійсності правочину. Так, спірне нежиле приміщення з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради вибуло без її згоди, зокрема на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, тому можна дійти висновку про наявність підстав для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Outcome: approved