Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у сумі 3000 грн. до повноліття дитини і на своє утримання до досягнення дитиною трьох років у сумі 3000 грн., та надати дозвіл на перетинання кордону України до Російської Федерації [PERSON] до її повноліття у супроводі матері без згоди батька [PERSON], а також надати дозвіл позивачу на оформлення всіх документів пов'язаних із перетинанням неповнолітньою [PERSON] кордону України. Позивач в судовому засіданні уточнила свої позовні вимоги та просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини та дружини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітків та доходів на кожного. В іншій частині підтримала свої вимоги без змін. В своїх поясненнях підтвердила всі обставини, викладені у позові. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини та заперечував проти задоволення позову в іншій частині посилаючись на те, що позивач може самостійно себе забезпечувати, хоча джерело такого доходу йому не відоме. Щодо вимог позивача про надання дозволу на перетинання кордону без його згоди, вважає, що це є небезпечним для дитини та може позбавити його можливості бачитися з дитиною, так як на його думку, позивач може виїхати до Росії на постійне місце проживання разом із дитиною. Позивач в судовому засіданні після заперечень відповідача надала додаткові пояснення, в яких зазначила, що на території Росії проживають її близькі родичі, до яких вона часто їздить разом із дитиною, і на даний час для перетинання кордону із Росією нобхідна згода батька. Відповідач надавав неодноразово таку згоду через нотаріуса, але в останній раз безвмотивовано відмовив в наданні такої згоди, через що вона і вимушена звернутися до суду. Ніяких намірів на виїзд до Росії на постійне місце проживання вона не має, тому вважає, що заперечення відповідача є необгрунтованими. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підлстав. Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, але відповідач визнає факт проживання однією сім'єю з позивачем з листопада 2014 р.. Під час спільного проживання у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження, актовий запис №2095. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч.2 ст. 91 СК України жінка, яка не перебуває у шлюбі з чоловіком, має право на утримання в разі проживання з нею їхньої дитини, відповідно до ч.ч.2-4 ст. 84 СК України. В своїх запереченнях відповідач зазначив, що позивач може самостійно себе забезпечувати, однак джерело доходу відповідачу не відоме. Позивач зазначила, що єдиний її дохід - це соціальна допомога держави при народження дитини. Доказів, якіб спростовували данні пояснення позивача суду не надано. Враховуючи положення ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд не вбачає підстав для зменшення розміру аліментів, які просить стягнути позивач з відповідача, або відмови у їх призначенні. Суд вважає за необхідним та достатнім стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісяця та на позивача у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною трьох років. Як вбачається з матеріалів справи, мати дитини має намір вивозити дитину тимчасово до Російської Федерації для відвідування рідних, водночас батько дитини безпідставно згоди на виїзд не надає. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд вважає, що бажання позивача вивезти дитину до родичів не суперечить інтересам дитини, відповідає засадам сімейних правовідносин та сприяє здійсненню гарантованих дитині прав на належний розвиток та виховання. Посилання відповідача на те, що поїздка до Росії загрожує дитині є безпідставними на підтвердження яких відповідних доказів суду не надано. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до вищезазначеного, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову щодо виїзду дитини за кордон без згоди батька. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved