Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CS2GI0000006086 від 17.03.2008р. в розмірі 361075грн звернути стягнення на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], - яка є предметом іпотеки, шляхом продажу квартири позивачем з укладанням договору купівлі-продажу від імені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні 361075грн, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з державною реєстрацією правочину купівлі-продажу, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] порушила умови кредитного договору №CS2GI0000006086 від 17.03.2008р., внаслідок чого станом на 15.04.2016р. розмір заборгованості по кредитним зобов'язання складає 2066143,30грн. Враховуючи, що зобов'язання по кредитному договору не виконані у належний спосіб, то банк звернувся до суду з зазначеним позовом. Відповідачі заперечували проти позовних вимог та надали суд письмові заперечення, в яких зазначили, що позивач вже звертався до суду з аналогічними вимогами до [PERSON] і рішенням суду від 17.06.2009р. його вимоги задоволені. Також зазначили, що позивач звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про виселення, але судовими рішеннями в цих вимогах відмовлено, у зв'язку з цим вважають, що провадження в цій частині вимог підлягає закриттю. В позовних вимогах щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, які заявлені до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], просили відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності. Крім того, [PERSON], [PERSON] і [PERSON] заявили до позивача зустрічний позов, в якому просили визнати припиненим з 17.07.2012р. договір іпотеки №CS2GI0000006086 від 17.03.2008р.. В судовому засіданні представник позивача - Толюпа О.В. - позовні вимоги банку підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачів - адвокат Весеньов Є.В. - просив відмовити у позовних вимогах в повному обсязі та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Також просив відшкодувати відповідачам витрати з оплати послуг правової допомоги. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Зокрема судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17.03.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № CS2GI0000006086 (далі - кредитний договір), відповідно до якого позичальник отримала від банку кредит в розмірі 250000грн зі строком погашення не пізніше 17.03.2026р. зі сплатою 15% річних за користування кредитом /а.с.14-16/. З 17.08.2008р. розмір процентної ставки за користування кредитом був збільшений до 25.08% річних, а з 01.02.2009р. - 30%. За умовами договору позичальник зобов'язувався здійснювати погашення кредиту та нарахованих відсотків ануїтетними платежами в сумі не менше 3391,77грн щомісячно до 17 числа кожного місяця, що передбачено п.2.4 договору. В забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань між позивачем та відповідачами 17.03.2008р. був укладений іпотечний договір предметом якого є квартира за адресою: вул. Піонерська (на теперішній час - Митницька), буд.17/1, кв.67, м. Черкаси /а.с.20-22/. [PERSON], як позичальник, допустила порушення умов виконання кредитних зобов'язань внаслідок чого станом на 04.11.2008р. утворилась заборгованість по кредитному договору в розмірі 272511,11грн, яка складається з наступних сум: 249568,60грн - борг по кредиту, 21319,39грн - відсотки за користування кредитом, 1623,12грн - пеня. У зв'язку з цим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення [PERSON] з квартири, яка є предметом іпотеки. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.06.2009р. суд задовольнив позов і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 272511,11грн звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: вул. Піонерська, буд.17/1, кв.67, м. Черкаси, - та ухвалив рішення про виселення [PERSON] з цієї квартири. /а.с.135-138/. Зазначене рішення суду набрало законної сили і підлягає до виконання, але фактично на теперішній час не виконано, що не заперечується сторонами, а тому на підставі ч.1 ст.61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає цю обставину доведеною. До теперішнього часу [PERSON] кредитні зобов'язання не виконала у зв'язку з чим на теперішній час заборгованість за кредитним договором складає 2066143,30грн, яка складається з наступних сум: 249516,95грн - заборгованість за кредитом, 595060,23грн - за процентами за користування кредитом, 1221566,12грн - пеня, - що підтверджується наданим позивачем розрахунком /а.с.8-11/. В січні 2011р. позивач звертався до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення цих осіб з квартири, яка є предметом іпотеки, але рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01.12.2015р. у задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення суд вказав про неможливість виселення зазначених осіб без надання їм іншого постійного житла /а.с.72-73/. У березні 2015р. позивач звертався до суду з позовом до відповідачів про виселення. Ухвалою суду від 22.04.2015р. закрито провадження в частині вимог до [PERSON], а ухвалою від 02.06.2015р. - в частині вимог до [PERSON] та [PERSON]. Рішенням від 02.06.2015р. відмовлено у задоволені позову до [PERSON]. Ухвалюючи рішення суд вказав про неможливість виселення відповідача без надання йому іншого постійного житла /а.с.75-78/. На теперішній час в квартирі, яка є предметом іпотеки, відповідачі не проживають та не зареєстровані, що підтверджується відомостями про їх зареєстровані місця проживання /а.с.34-37/ та актом від 05.07.2016р. комісії КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради /а.с.126/. Оскільки до теперішнього часу кредитні зобов'язання за договором від 17.03.2008р. не виконані, рішення суду від 17.06.2009р. про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане, оскільки в рішенні суду не надано банку право на реалізацію предмету іпотеки від імені [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то банк звернувся до суду з зазначеним позовом. Заперечуючи проти позовних вимог відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заявили зустрічний позов, в якому просили визнати припиненим з 17.07.2012р. договір іпотеки №CS2GI0000006086 від 17.03.2008р.. За таких обставин спір між сторонами виник з приводу виконання кредитних зобов'язань і регулюється умовами укладеного між сторонами іпотечного договору та положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК) і Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. №898-IV (далі ЗУ «Про іпотеку). Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 599 ЦК передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що зобов'язання за кредитним договором №CS2GI0000006086 від 17.03.2008р. позичальником не виконано, оскільки з липня 2008р. погашення кредитної заборгованості не здійснювалось, а тому воно не припинилося. Оскільки не припинилося зобов'язання за кредитним договором, то і зобов'язання, що виникають з іпотечного договору, також не припинилися. Враховуючи, що іпотечним договором не встановлений строк його дії, то іпотека є дійсною до припинення основного зобов'язання (ч.5 ст.3 ЗУ «Про іпотеку»). За таких обставин не підлягають задоволенню вимоги відповідачів по зустрічному позову, оскільки дія іпотечного договору не припинилася. Оскільки зобов'язання по кредитному договору не припинилося, то позивач має право заявити вимогу про погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч.1 ст.572 ЦК в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК). Згідно ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у разі порушення боржником основного зобов'язання. Судом встановлено порушення основного зобов'язання, а відтак позивач має право на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Судом встановлено, що за іпотечним договором від 17.03.2008р. майновими поручителями за зобов'язанням [PERSON] виступили відповідачі, які є співвласниками предмету іпотеки. Предмет іпотеки належить відповідачам на праві спільної власності. Отже кожен із відповідачів несе відповідальність за кредитним зобов'язанням позичальника в межах вартості частки предмету іпотеки, яка приходиться на такого співвласника. Звертаючись до суду з відповідним позовом до [PERSON] та [PERSON] позивач реалізував своє право як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки вимога банку була пред'явлена лише до одного із майнових поручителів ([PERSON].), то на частки предмету іпотеки, які приходяться на інших майнових поручителів ([PERSON], [PERSON] та [PERSON].), до теперішнього часу банк, як іпотекодержатель, не звернув стягнення. За таких обставин позивач має суб'єктивне право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому. Тож зауваження представника відповідачів про те, що банк вже повністю реалізував своє право на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, є помилковими. Враховуючи, що рішенням суду від 17.06.2009р. вирішено питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке заявлялося до [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (один з майнових поручителів), і було заявлене з метою погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 272511,11грн, а за теперішнім позовом кредитор заявляє тотожні вимоги, але до всіх поручителів і з метою погашення заборгованості в розмірі 361075грн, то суд вважає за неможливе закрити провадження в частині вимог до [PERSON] з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.205 ЦПК, і вважає за необхідне розглянути вимоги по суті. Згідно ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором від 17.03.2008р. не виконано, то відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - зобов'язані задовольнити вимоги банку за рахунок вартості їх часток предмету іпотеки. Отже право банку є порушеним і підлягає захисту. Разом з тим, відповідачі просили застосувати до позовних вимог позовну давність. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Згідно ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною п'ятою зазначеної статті ЦК передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із умовами кредитного договору позичальник ([PERSON]) зобов'язувалась щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Разом з тим, п.5.2.4 кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором. Пунктом 5.3.3 кредитного договору передбачено зобов'язання позичальника у разі порушення умов цього договору або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій та інше. Відповідно до п.6.3 кредитного договору виконання позичальником вимоги кредитору щодо дострокового повернення суми кредиту повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 календарних днів з дати її отримання. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналіз змісту норм ч.2 ст.1050 ЦК, ч.1 ст.33, ст.35 ЗУ «Про іпотеку» свідчить, що умовою ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення боржником умов виконання саме основного зобов'язання. Отже сам факт звернення банку до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення свідчить про зміну кредитором терміну виконання позичальником за кредитним договором свого основного зобов'язання. Рішенням суду від 17.06.2009р. за рахунок іпотечного майна [PERSON] задоволені вимоги банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 272511,11грн, тобто в рахунок виконання позичальником зобов'язання про дострокове повернення суми кредиту з нарахованими відсотками та штрафними санкціями. Таким чином, звертаючись до суду з тим позовом банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, оскільки заявив вимогу про дострокове виконання кредитного зобов'язання. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 27.01.2016р. по справі №6-990цс15. Враховуючи, що право банку на задоволення його вимог за кредитним договором визнано рішенням суду від 17.06.2009р., то саме з цієї дати необхідно відраховувати строк позовної давності по вимогах банку, що виникають з кредитного договору, а відтак загальний строк позовної давності тривалістю у три роки спливає 17.06.2012р.. Таким чином, з теперішнім позовом позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності. Відповідно до ст.266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки іпотечний договір є похідним від кредитного договору, то зі спливом позовної давності по основному зобов'язанню необхідно рахувати, що сплинув і строк позовної давності по вимогах, які позивач може пред'явити до майнових поручителів за іпотечним договором. Позивачем не надано суду ніяких доказів в обґрунтування причин з яких він пропустив строк позовної давності, а тому суд не вважає такі причини поважними. За таких обставин позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Стосовно вимог про виселення відповідачів, то суд зауважує, що в обґрунтування зазначених вимог позивач послався на порушення його прав, оскільки він не надавав своєї згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів в квартирі, яка є предметом іпотеки, а наявність такої реєстрації є перешкодою для реалізації прав іпотекодержателя. Зазначені підстави позову відмінні від підстав, з яких банку було відмовлено у задоволенні його вимог про виселення [PERSON] та [PERSON].(рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01.12.2015р., а.с.72-73), [PERSON] (рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.06.2015р., а.с.75-78). Також ці підстави відмінні і від тих, з яких було задоволено позовну вимогу банку до [PERSON] про виселення (рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.06.2009р., а.с.135-138). За таких обставин зауваження представника відповідачів, щодо необхідності закриття провадження по справі в цій частині вимог є помилковими. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду ніяких доказів того, що відповідачі на теперішній час проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки, або перебувають на реєстрації за адресою місцезнаходження квартири. Натомість, судом встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, фактично ніхто з відповідачів не проживає та не перебуває на реєстраційному обліку. За таких обставин, твердження позивача, що його права іпотекодавця порушені відповідачами є необґрунтованими у зв'язку з чим також не підлягають задоволенню. За таких обставин у задоволенні позовних вимог як за первинним позовом позивача так і за зустрічним позовом відповідачів необхідно відмовити в повному обсязі. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то на підставі ст.88 ЦПК понесені сторонами витрати з оплати судового збору відшкодуванню не підлягають. Клопотання відповідачів про відшкодування їм витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження понесення відповідачів таких витрат. Укладені між відповідачами та їх представником договори /а.с.84, 91, 94, 99/, якими відповідачі сплатили за послуги адвоката Весеньова Є.В. по 8120грн кожний, не є належним доказами того, що зазначені договори стосувалися надання правової допомоги в межах зазначеної цивільної справи. Повноваження представника відповідачів підтверджені відповідними довіреностями /а.с.48-51/, якими не передбачено вартості послуг представника. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed