Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 07 липня 2006 року між ним та відповідачкою був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідачка отримала кредит в розмірі 129500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Повернути кредит відповідачка зобов'язалася до 02 квітня 2009 року. В порушення умов кредитного договору відповідачка проценти за користування кредитом в період з 02 грудня 2009 року по 28 жовтня 2012 року не сплачувала, у зв'язку з чим станом на 25 лютого 2014 року утворилася заборгованість за відсотками в розмірі 55770,81 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідачки вищезазначену суму заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також судові витрати по справі в розмірі 557,71 грн. Відповідачка надала суду письмові заперечення проти позову, де зазначила, що позивачем пропущена позовна давність, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити. У судовому засіданні представник позивача Савош Б.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також зазначив, що 26 квітня 2010 року з відповідачки судовим рішенням була стягнена заборгованість за кре5дитним договором, однак на даний час вона не погашена, у зв'язку з чим постійно зростають відсотки за користування кредитними коштами. Позовна давність вважає не пропущена, оскільки згідно п.5.2 Договору про надання споживчого кредиту даний договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань за ним. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала письмові заперечення проти позову і просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія договору про надання споживчого кредиту від 07 липня 2006 року та копії договорів про внесення змін до нього; копія меморіального ордеру від 07 липня 2006 року; розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом; копія рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2010 року; правовстановлюючі документи позивача; платіжне доручення про сплату судового збору. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду копію договору про надання споживчого кредиту від 07 липня 2006 року, згідно якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 129500,00 грн. та згідно договорів про внесення змін до даного договору зобов'язалася повернути кредит в строк до 02 квітня 2009 року. З розрахунку заборгованості вбачається факт наявності у відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом у вищезазначеному розмірі. Копією судового рішення від 26 квітня 2010 року підтверджується факт стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором з урахуванням відсотків та штрафних санкцій в загальному розмірі 86969,82 грн. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, навіть у разі стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором у судовому порядку, зобов'язання між сторонами не припиняються до тих пір, поки воно не буде фактично виконано боржником. Оскільки у даному випадку відповідачкою зобов'язання не виконано, позивач має право нараховувати відсотки за користування належними йому грошовими коштами відповідачкою. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору відповідачкою були порушені і станом на 25 лютого 2014 року існує заборгованість за процентами за користування кредитом в загальному розмірі 55770,81 грн. Однак відповідачка посилається на пропущення позивачем позовної давності, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначену заяву відповідачки суд вважає обґрунтованою. Так, виходячи зі змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У даному випадку відповідачка зобов'язалася щомісячно погашати кредит, однак сторонами у договорі про надання споживчого кредиту чітко визначений кінцевий строк виконання умов кредитного договору - 02 квітня 2009 року, у зв'язку з чим саме з цього часу починає обчислюватися трирічний строк позовної давності. В той же час рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2010 року з відповідачки була стягнена заборгованість за кредитним договором. Згідно ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. У ч.3 ст.264 ЦК України зазначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Оскільки зобов'язання повинно бути виконано не пізніше 02 квітня 2009 року, а судовим рішенням з відповідачки стягнено заборгованість 26 квітня 2010 року, то позовна давність починає обчислюватися після ухвалення зазначеного рішення, у зв'язку з чим з 27 квітня 2010 року позивач може звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак не пізніше 26 квітня 2013 року. У даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитом 27 лютого 2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. У ст.266 ЦК України зазначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Отже, оскільки до вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором позовна давність на даний час сплила, то відповідно вона підлягає застосуванню і до вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідачки не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed