Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0,0543 га. в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказана земельна ділянка належала на праві приватної власності матері його покійного батька [PERSON], яка за життя подарувала [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що було укладено договір дарування від 04.12.2010р., який посвідчено приватним нотаріусом, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер [NUMBER]. Однак, на підставі договору дарування його покійний батько не зареєстрував право власності на подаровану частину земельної ділянки. У зв'язку з такою обставиною, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та змушений звернутися до суду з цим позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, але його представник [PERSON] надала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явися, але надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про дату та час слухання справи повідомлялися належним чином рекомендованою кореспонденцією та через розміщення оголошення у пресі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], актовий запис про смерть № 111, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). [INFO] помер [PERSON], актовий запис про смерть № 103, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.20). Батьками позивача згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.33). За життя [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповів своєму сину [PERSON], який 21.08.2013р. посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кардашиним Р.С. і зареєстрований в реєстрі за № 581 (а.с.21). Згідно договору дарування частини будинку, укладеного 22.05.2009р. між [PERSON] та [PERSON], та посвідченого нотаріально, реєстровий № 779, [PERSON] набув право власності на 45/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться за адресою:[ADDRESS], та його право власності на нерухоме майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав (а.с.12-14). Згідно договору дарування земельної ділянки, укладеного 04.12.2010р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріально, реєстровий № 2492, обдаровувані набули право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою:[ADDRESS], площею 0,1086 га, в рівних частках. (а.с.10-11). На підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 11.08.2010р., виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.2004 р., [PERSON] була власницею земельної ділянки, яка знаходиться за адресою:[ADDRESS], площею 0,1086 га. (а.с.15). Згідно відповіді Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області від 08.02.2017р. № С-8/0-114/6-17 відповідно до Книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю, обліковується державний акт на спірну земельну ділянку серії [NUMBER] від 11.08.2010р. на ім'я [PERSON]. Повідомлено, що з 01.01.2013р. реєстрація права власності на земельні ділянки не входить до компетенції Управління. (а.с.25). Згідно витягу № 85 від 01.02.2017р. з технічної документації Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області покійний [PERSON] є власником 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою:[ADDRESS] (а.с.29). 19 вересня 2017 року [PERSON] продала належні їй 55/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, які знаходиться за адресою:[ADDRESS], [PERSON], та частину земельної ділянки, що підтверджується інформаційною довідкою з Дрежавного реєстру речових прав від 03.11.2017 р. 13 травня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю.М., реєстровий номер 3-659, на 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, які знаходяться за адресою:[ADDRESS], та його право власності на нерухоме майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, що підтверджується інформаційною довідкою (а.с.22, 30). Згідно відповіді Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 13.05.2016р. № 1266/02.14, позивачу відмовлено в оформленні спадщини після смерті батька на частину земельної ділянки, оскільки відсутній право встановлювальний документ на спірну земельну ділянку на ім'я померлого [PERSON], запропоновано з цим питанням звернутись до суду (а.с.24). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст.ст. 328, 373 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Положеннями ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено особливості державної реєстрації похідних речових прав на земельні ділянки, право власності на які виникло та оформлено в установленому порядку до 01 січня 2013 року, а саме: державна реєстрація похідного речового права на земельну ділянку, право власності на яку виникло та оформлено в установленому порядку до 01 січня 2013 року, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку (крім випадків, коли право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) на підставі заяви про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку у разі подання заяви про державну реєстрацію прав набувачем похідного речового права на таку земельну ділянку може здійснюватися без подання заявником документа, на підставі якого виникло право власності, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та до моменту автоматизованого перенесення до Державного реєстру прав записів (відомостей) про речові права та обтяження на земельні ділянки з Державного реєстру земель. На підставі Наказу Міністерства Аграрної політики та продовольства України від 09.09.2013 р. № 537, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 вересня 2013 року за N 1637/24169, яким визнано такими, що втратили чинність, накази Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року N 325 «Про затвердження Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 06 серпня 2009 року за N 735/16751, та від 30 серпня 2010 року N 631 «Про затвердження Змін до Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 року за N 1012/18307, з початку 2013 року видача Державних актів на право власності на землю не здійснюється, а право власності на земельні ділянки реєструються у новоствореному Реєстрі прав на нерухоме майно. На зміну Державним актам з 01 січня 2013 року видавалися Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та Витяги з Державного реєстру прав. А з 01 січня 2016 фактично підтвердженням реєстрації прав власності на земельну ділянку є електронна форма. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки спірні правовідносини щодо спадкування після смерті спадкодавця виникли в 2014 році, то вони регулюються відповідно до норм Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, яке діяло на час їх виникнення. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадку входять всі права та обов'язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадок виникає в день відкриття спадку відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України. Згідно ст. ст. 1268-1270, 1272ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу- 6 місяців з моменту відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р. і зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуються документи, які підтверджують вказані факти. Спадкоємцем за заповітом є позивач. Згідно відповіді Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 26.10.2017р. № 3804/02.14, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся син померлого [PERSON]. Заяви від інших спадкоємців до держнотконтори не поступали. Після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. 13.05.2016р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця на 45/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться за адресою:[ADDRESS] (а.с.52-56). В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» надано наступні роз'яснення за приводу спадкування. П. 3.1. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 16, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.Одним із засобів захисту цивільних прав є його визнання. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, за необхідне визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки право на частину спірної земельної ділянки перейшло до померлого батька на підставі договору дарування від 04.12.2010 р., входить до спадкової маси і позивачем були виконані всі вимоги закону щодо прийняття спадщини. Судові витрати у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд залишає за рахунок позивача.

Outcome: approved