Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, третіх осіб про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, в якій зазначає, що їй, її чоловікові [PERSON] та її синам: [PERSON], [PERSON], [PERSON] належала в рівних частках по 1/5 частки кожному квартира [ADDRESS]. Після смерті чоловіка його 1/5 частка була переоформлена на неї. Відповідач [PERSON], від імені якого за довіреністю вона діяла, 30.09.2015 року на підставі договору купівлі-продажу квартири продав належну йому 1/5 частку квартири за вищевказаною адресою своєму братові - [PERSON], та на даний час вона є власником 2/5 частини квартири [ADDRESS], її син [PERSON] також є власником 2/5 частини даної квартири та син [PERSON] є власником 1/5 частини квартири. Позивач також зазначає, що в даній квартирі зареєстрована вона та відповідач, однак згідно акту від 17.09.2018 року відповідач в зазначеній вище квартирі не мешкає з 2015 року, тобто вже майже три роки з моменту продажу своєї частки братові [PERSON]. Власних речей в квартирі не має, місце його перебування їй не відомо, зв'язок з ним не підтримує. Реєстрація місця проживання відповідача в належній їй квартирі перешкоджає оформити субсидію, оскільки для цього потрібно надати довідку про доходи усіх осіб, які зареєстровані в даному житловому приміщенні. Сини [PERSON] та [PERSON], як співвласники належних їм частин, в даній квартирі не зареєстровані та не заперечуватимуть проти визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У зв'язку з чим, позивач просить суд позбавити права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] - [PERSON], [INFO], що є підставою для зняття з реєстрації місяця проживання; судовий збір залишити за нею. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явилися, однак представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує повністю, не відмовляється від них, просила вимоги позовної заяви задовольнити в повному обсязі на підставі документів, наявних в матеріалах справи, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 29-30). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 26-28, 36-38, 41-43), причини неявки суду не повідомив, відзиву та заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав, у зв'язку з чим, зі згоди представника позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 31). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 32). Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 17.01.2007 року Комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство» (а.с. 7) позивачу [PERSON], третій особі [PERSON], відповідачу [PERSON], третій особі [PERSON] та [PERSON] належала в рівних частках по 1/5 частки кожному квартира [ADDRESS], що також підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно, виданого Колективним підприємством «Тернівське бюро технічної інвентаризації» від 17.01.2007 року № 13242455 (а.с. 9), реєстраційним написом на право встановлюваному документі, виданого 12.08.2009 року Колективним підприємством «Тернівське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 11). Позивач [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] прийняла спадкове майно за законом, а саме 1/5 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. 15.11.2007 року (а.с. 8). Згідно з договором купівлі-продажу 1/5 частки квартири від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Молодих В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 866, [PERSON], від імені якого за довіреністю діяла [PERSON], продав [PERSON] 1/5 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/5 частин квартири [ADDRESS], власником іншої 2/5 частини вказаної квартири є третя особа - [PERSON], а власником 1/5 частини квартири є третя особа - [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 18.09.2018 року, виданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 14). З акту від 17.09.2018 року, виданого управителем багатоквартирного будинку КП «ТЖКП» м. Тернівка Дніпропетровської області, видно, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але не мешкає в ній з 2015 року по теперішній час (а.с. 15). За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач та треті особи є власниками спірної квартири та можуть здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач зареєстрований в спірній квартирі, але в ній не мешкає з 2015 року, дана квартира належить позивачу та третім особам, свою 1/5 частки квартири відповідач продав [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу 1/5 частки квартири від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Молодих В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 866 (а.с. 12-13), а тому відповідач позбавлений права користуватися житловим приміщенням. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved