Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому зазначив, що 18.05.2010 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач зобов`язався щомісячно в строки, визначені умовами договору, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом та відсотками. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 17.11.2020 року має заборгованість в сумі 54311,15 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту. Просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 54311,15 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Ухвалу суду від 09.02.2021 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 60) У визначений строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги не визнала в повному обсязі посилаючись зокрема на те, що надана заява-анкета б/н від 18.05.2010 р. не містить ніяких умов надання кредитних коштів, ні відсотків, періоду кредитування та суми кредиту, що в свою чергу підтверджує факт неузгодження суттєвих умов, які є обов`язковими при укладенні та підписанні кредитного договору. Крім того кредиту у розмірі 15500 грн. відповідач не отримував, додані позивачем докази не містять підтвердження отримання кредиту у вказаному розмірі. Крім того позивач звернувся до суду із пропущеним трирічний строк позовної давності. Просила суд застосувати строк позовної давності, у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивачем не подано відповідь на відзив. В призначене судове засідання сторони повідомлені належним чином, не з`явились, від представника позивача мається заява про розгляд справи без його участі, причини неявки відповідача та його представника суду не відомі. Суд, дослідивши докази, дійшов висновку про таке. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Судом встановлено, що 18.05.2010 року, між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Позивач та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, згідно якого Відповідач отримав кредитну картку на яку встановлено кредитний ліміт шляхом підписання «Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» із оформленням платіжної картки «Універсальна», з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.18). На підставі вказаної заяви Позивач зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Позивач свої обов`язки за договором виконав та надав Відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] шляхом передачі цієї картки 20.05.2010 р. терміном дії до 02/14 р., яка в подальшому була замінена на картку № [NUMBER] видану 02.02.2011 р. строком дії до 09/14, № [NUMBER] видану 24.03.2014 р. строком дії до 03/16 та №5168742309692253 видану 06.03.2014 р. строком дії до 07/17, що підтверджується особистим підписом Відповідача в заяві, довідкою про надання кредитних карток та про зміну умов кредитування (а.с.16,17). Відповідач у своїх запереченнях вказує на те, що матеріали справи не містять підтвердження, що відповідач отримував кредитну картку з встановленням кредитного ліміту в розмірі 15500 грн. в межах укладеного кредитного договору від 18.05.2010 р. Однак це спростовується вищевказаними доказами, а саме довідкою про надання кредитних карток та довідкою про встановлення кредитного ліміту в розмірі 15500 грн.. Крім того судом встановлено, що Відповідач користувався вищевказаними картками здійснюючи платежі, розрахунки та поновлюючи рахунок, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 11-15). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд, дослідивши додані до позовної заяви у якості доказу Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору (а.с.20-43) не приймає їх як належний та достовірний доказ оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують домовленості про сплату неустойки. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в Постанові від 03 липня 2019 року, які є обов`язковими для виконання, оскільки відповідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постановах від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14 та від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14 «відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Суд дослідив виписку про рух коштів з якої вбачається, що по кожному з карткових рахунків відбувався рух коштів окремо. Останній активні дії відповідача про здійснення переказу за кредитною карткою № [NUMBER] було здійснено 06.03.2014 р., № [NUMBER] було здійснено 23.04.2014 р. за кредитною карткою № [NUMBER] взагалі активних дій відповідача не було, за кредитною карткою [NUMBER] останні активні дії відповідача були 11.07.2011 р. (а.с. 13 об. стор. 14 об. стор. ) Таким чином, станом на 31.07.2017 року (час закінчення строку дії кредитної карти № [NUMBER] ) у Відповідача утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 812,88 грн. (а.с.9), інші вимоги за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) вважає такими, що нараховані поза договором, оскільки строк дії договору закінчився 31.07.2017 р. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257, ст. 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки про стягнення неустойки 1 рік. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із позовом із пропущеним 3 річним строком позовної давності. Суд, дослідивши Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку підписану Відповідачем 18.05.2010 року за яким була видана відповідачу зокрема кредитна карка № [NUMBER] строк дії якої закінчився 07/17, констатує, що ця заява не містить умови пролонгації цього кредитного договору, а відповідно факту переривання строку давності звернення до суду. За вищевказаних обставин судом встановлено, що строк дії кредитного договору №б/н від 18.05.2010 року закінчився 31.07.2017 року. Позивач про стягнення з Відповідача заборгованості по кредитному договору №б/н від 18.05.2010 року звернувся до суду із позовом 12.01.2021 року тобто з пропуском строку позовної давності для погашення заборгованості за договором, так як з дня закінчення строку дії картки (31.07.2017 р.) минуло понад три роки. Таким чином загальний строк позовної давності у позивача за вимогами по стягненню заборгованості по кредиту сплив 31.07.2020 року, а із заявою про визнання поважними причини пропуску позовної давності позивач не звертався. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Отже, виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом із позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту станом на 31.07.2017 року в розмірі 812,88 грн., у зв`язку із чим слід відмовити у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed