Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в яком з урахуванням уточнення, прийнятого судом до розгляду, просив визнати право власності на житлову кімнату [ADDRESS] за [PERSON] та витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] житлову кімнату [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що згідно договору купівлі-продажу від 14.06.1978 року позивачем [PERSON] було придбано у [PERSON] 39/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту, що існував на момент продажу, 39/100 частині, яку придбав позивач, відповідали приміщення 1-4, 1-5, 1-6, та про продаж саме цих приміщень існувала домовленість між позивачем та [PERSON] На думку позивача ця обставина підтверджується замовленнями № 3212 та № 20247, згідно з якими [PERSON] замовляла у Харківському міському бюро технічної інвентаризації виготовлення довідки про вартість домоволодіння для відчуження вищезазначених приміщень на користь [PERSON], також це підтверджується розрахунком частки у домоволодінні, в яку входять приміщення 1-4, 1-5, 1-6, що складає 39/100 частин домоволодіння [ADDRESS], які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на вищезазначене домоволодіння. Позивач стверджує, що після укладання договору купівлі-продажу між [PERSON] та позивачем по справі, за проханням [PERSON] приміщення 1-6 було тимчасово залишено у користуванні [PERSON], оскільки у вказаному приміщенні знаходились її особисті речі та був потрібний тривалий час для їх вивезення та улаштування. Як наголосив позивач, у 2011 році на його замовлення КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на домоволодіння, в якому техніками КП «ХМБТІ» було допущено помилку - приміщенню 1-6 було надано інший номер, а саме - 2-4 і вказане приміщення ніби то є власністю відповідача. Після смерті [PERSON] у 2009 році спадщину прийняв відповідач по справі, до якого позивач [PERSON] звернувся з проханням повернути приміщення 2-4, яке належить позивачу, проте відповідач відмовився повернути вказане приміщення, вважаючи його своєю власністю. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, підтримали позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, суд встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, що 14.06.1978 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом 12-ої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий № 48317. Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору, предметом купівлі-продажу є нерухоме майно, а саме: 39/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.12.2009 року, 61/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями зареєстровані на праві власності за [PERSON] (відповідачем по справі) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 09.12.2009 року державним нотаріусом 12-ої Харківської державної нотаріальної контори і зареєстрованого за № 6-998. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.08.2012 року у справі № 2033/2-1640/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про перерозподіл часток співвласників житлового будинку та виділення в натурі частки з майна, яке знаходиться у спільній частковій власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.10.2012 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені та частки співвласників домоволодіння [ADDRESS] перерозподілені у наступних розмірах: за [PERSON] - 67/100 частки власності, за [PERSON] - 33/100 частки власності, а саме: [PERSON] виділені в натурі приміщення 1-5, 1-4 в житловому будинку літ. «А-1», приміщення 1-3, 1-2 в прибудові літ. «А1-1», сіни літ. «а-3», ганок літ. «а-4», гаражі літ. «Ж», «З», вбиральня літ. «Н», сарай літ. «И», льох літ. «К», ворота літ. «№3», паркан літ. «№4», «№6». Вищезазначене рішення суду набрало законної сили. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, позивач [PERSON] під час розгляду справи № 2033/2-1640/11 про перерозподіл часток співвласників житлового будинку та виділення в натурі частки з майна, яке знаходиться у спільній частковій власності, в силу похилого віку та стану здоров'я забув про те, що за договором купівлі-продажу від 14.06.1978 року йому було продано також і спірну кімнату 1-6 (на даний час - 2-4), у зв'язку з чим вказане питання на час розгляду вищевказаної справи позивачем не порушувалось. З висновку проведеної за клопотанням позивача судової експертизи за № 10080 від 27.01.2014 року вбачається, що в договорі купівлі-продажу від 14.06.1978 року не зазначені приміщення, які відповідають 39/100 частинам домоволодіння по [ADDRESS]. Згідно розрахунку КП «ХМБТІ» 39/100 частини домоволодіння складається з приміщень 1-4, 1-5, 1-6. Приміщення 1-6 (яке зараз має літ. 2-4) входить до частки 39/100 частин вказаного домоволодіння. Частка приміщень 1-4, 1-5, 1-6 по відношенню до вартості домоволодіння складає 39/100 частин домоволодіння у відповідності до розрахунку КП «ХМБТІ». З договору купівлі-продажу від 14.06.1978 року не вбачається, які саме приміщення житлового будинку та надвірні будівлі були продані. До ідеальної частки, яку купив [PERSON] могли входити приміщення 1-4, 1-5 житлового будинку літ. «А-1» та надвірні будівлі: сарай літ. «Д», сарай літ. «Б», льох літ. «Е», частини огорожі літ. «№ 1, 2», які складають 39/100 частини домоволодіння. В судовому засіданні судовий експерт Кириленко С.А. пояснила, що за розрахунками КП «ХМБТІ» до 39/100 частин житлового будинку без урахування надвірних будівель дійсно входять приміщення 1-4, 1-5, 1-6. При цьому, експерт зазначила, що відповідно до вказівок, визначених у п. ІІ Ціннику для інвентаризаційної (страхової) оцінки будівель і споруд, що належать окремим громадянам в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого наказом Міністра комунального господарства УРСР № 214 від 23.06.1965 року, положення якого діяли на час укладення договору купівлі-продажу від 14.06.1978 року, якщо будівля складається з частин, що мають різну кількість поверхів чи різницю у висоті більш за 0,5 м, або ці частини побудовано з різних матеріалів чи вони мають різне оздоблення, ступінь благоустрою і таке інше, то кожна частина оцінюється окремо з врахуванням відповідного фактора. Зовнішні ґанки і сходи, входи до підвалів, балкони, приямки (світлові колодязі) не враховуються в площу основи і кубатуру будівлі та оцінюються окремо. Крім того, експерт пояснила, що на час укладення вказаного договору визначення у процентному співвідношенні долі кожного співвласника в домоволодіння здійснювалося на підставі Інструкції «Про визначення ідеальних часток в спільній власності на домоволодіння по співвласникам та про розподіл домоволодіння» від 10.04.1958 року № 60-5/349. З урахуванням вказаних норм, експерт наголосила, що оскільки відповідачеві було продано за договором від 14.06.1978 року 39/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, то спірне приміщення 1-6 (на даний час - 2-4) не входило до цієї частини, оскільки у такому випадку така частина була б більшою, ніж 39/100 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 379 Цивільного кодексу України визначено поняття житла, зокрема, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Стаття 380 цього кодексу визначає житловий будинок як об'єкт права власності: житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підстави набуття, користуватися і розпорядження власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, непорушність та захист цих прав, підстави та порядок примусового відчуження об'єктів права приватної власності встановлюються Конституцією та законами України. Зокрема, право приватної власності на жилий будинок виникає при придбанні будинку за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, а також за спадкуванням. Громадяни можуть мати на праві приватної власності жилі будинки. Правове регулювання права власності на жилий будинок здійснюється на підставі глави 28 ЦК України, інших нормативних актів. Під жилим будинком розуміється будівля капітального типу, призначена для постійного проживання громадян. Жилий будинок нерозривно пов'язаний із землею та іншим нерухомим майном і тому право приватної власності на жилий будинок включає додаткові будівлі як складники одного об'єкта. В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 (із змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року № 13) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» зазначається, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенесення попереднім власником. З урахуванням наведених норм суд критично ставиться до посилання представника позивача на те, що за договором купівлі-продажу від 14.06.1978 року позивач придбав у [PERSON] 39/100 частин жилого будинку, до складу яких входять лише житлові приміщення 1-4, 1-5 та 1-6 без урахування надвірних будівель. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння має право звернутися лише власник майна, а як встановлено судовим розглядом позивач [PERSON] не є власником приміщення 1-6 (на даний час 2-4). Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірну кімнату, а тому в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed