Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання за нею в порядку спадкування права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що [INFO] року померла [PERSON], яка була матір'ю позивача, після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі на право на земельну ділянку і житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем за законом та заповітом після смерті [PERSON] Інших спадкоємців після померлої немає. Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки право власності на вказаний житловий будинок за даними БТІ ні за ким не зареєстровано та позивач не надав нотаріусу правовстановлюючих документів про належність будинку на праві власності спадкодавцю. При цьому, згідно з даними погосподарської книги вказаний будинок зареєстрований за померлою [PERSON] Посилаючись на викладене, позивач просила про задоволення позову та визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок та допоміжні будівлі і споруди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Від відповідача Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у відсутність їхнього представника. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов'язки сторін, суд ухвалив про слухання справи в відсутність представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи (копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію заповіту від 11.05.2004 року; копію технічного паспорту на будинок; постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.07.2014 року; копію звіту про вартість будинку; довідку Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 18.08.2014 року №746; довідку КП «Баштанське РБТІ» від 31.07.2014 року; копію спадкової справи №33/2013 після смерті [PERSON]), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] (дочка померлої) є спадкоємцем за заповітом та законом після смерті [PERSON] Позивач прийняв спадщину після померлої [PERSON], але нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок, оскільки право власності на вказаний житловий будинок за даними БТІ ні за ким не зареєстровано та позивач не надав нотаріусу правовстановлюючих документів про належність будинку на праві власності спадкодавцю. При цьому, відповідно до даних погосподарської книги №2 в с. Інгулка по особовому рахунку [NUMBER] будинок по [ADDRESS] з 1993 року зареєстрований за [PERSON]. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 1268; 1269 ч.1; 1270 ч.1 ЦК України, зі змісту яких слідує, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншими особами. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] (дочка спадкодавця) є спадкоємцем за заповітом, а також відноситься до спадкоємців першої черги за законом, і належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. При цьому, за даними відповідної погосподарської книги за померлою [PERSON] на момент її смерті був зареєстрований житловий будинок по [ADDRESS] в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області. В даному випадку погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в УРСР. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Комплекс зазначених обставин є підставою для визнання за позивачем, який відповідно до діючого законодавства прийняв спадщину, як спадкоємцем за заповітом після [PERSON], права власності на вказаний житловий будинок. При цьому, окрім самого житлового будинку наявні ряд допоміжних будівель та споруд, а лише господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних) Проте, з матеріалів справи (технічного паспорту, складеного БТІ) слідує, що померла [PERSON] в період з 1980 року по 2000 роки здійснила самовільне будівництво, добудувавши допоміжні будівлі та споруди, а саме: убиральню Г-1 та сарай Е-1, які спадкодавець збудував вже після вказаного вище Указу без належного дозволу та проекту, тому вказані допоміжні будівлі та споруди до кола спадкового майна не можуть входити відповідно до ст. 376 ЦК України, оскільки не були належним чином оформлені та зареєстровані на праві власності за спадкодавцем на момент його смерті, тому до кола спадкового майна не входять та існує інший спосіб захисту інтересів позивача в цій частині. Тому в цій частині позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на допоміжні будівлі і споруди належить відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial