Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить\~стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 52\~152 грн. 80 коп., та суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 20\~003 грн. 34 коп. посилаючись на те, що він працював в ПАТ «Запоріжжяобленерго» у період з 20 листопада 2006 року по 11 травня 2018 року. 11 травня 2018 року він був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.\~Проте, під час звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок та не виплатив йому заробітну плату. Позивач в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю. Не заперечує проти врахування позиції представника відповідача при винесені рішення у справі, викладеній у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, підтримує доводи викладені у відзиві на позову заяву. Так, відповідно до відзиву відповідача на позовну заяву, останній зазначив, про те, що дійсно сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить 52\~152 грн. 80 коп. Зазначив, що кількість робочих днів за період з 11 травня 2018 року по 18 липня 2018 року становить не 55 днів як зазначено позивачем, а 46, так: в травні 14 днів, в червні 20 днів, в липні 12 днів, просить врахувати вказане при вирішенні питання визначення розміру середнього заробітку. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в звязку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії\~Верховної Ради\~Української РСР\~№ 2148-VIII\~від 19\~жовтня 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. За\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з копії трудової книжки позивач дійсно працював в Публічному акціонерному товаристві «Запоріжжяобленерго» у період з 20 листопада 2006 року по 11 травня 2018 року /а.с.9-10/. 11 травня 2018 року позивач був звільнений за\~ ч. 3 ст.38 КЗпП України\~за власним бажанням про що свідчить запис в трудовій книжці позивача, яка міститься в матеріалах справи /а.с.10/. Відповідно до наданого Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 137 від 11 травня 2018 року, [PERSON] нарахована сума до виплати в розмірі 52\~152 грн. 80 коп. /а.с.13/. Таким чином, з наданих до суду документів вбачається, що на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем щодо не виплаченої заробітної плати складає 52\~152 грн. 80 коп. Жодних доказів на спростування вказаної суми представником відповідача в судовому засіданні не надано. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Таким чином, суд вважає позовні вимоги про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником удень звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Даний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України у справі №6-144цс13 від 29 січня 2014 року. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п.п. 2, 3, 5, 8Постанови КМ України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Нарахування виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку суд вважає необхідним провести з урахуванням наданих відповідачем доказів про розмір середньоденного доходу позивача, про врахування яких не заперечував і сам позивач. Так, відповідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» про середній заробіток за період березень-квітень 2018 рік [PERSON], розрахунок має проводитись шляхом: заробітна плата за березень-квітень 2018 року становить 3895,49 грн. +5586,85 грн. = 9482 грн. 34 коп. Так, відповідно до вищевказаної довідки у березні 2018 року [PERSON] відпрацював - 11 днів, у квітні 2018 року - 15 днів, загалом 26 днів. Таким чином, середня заробітна плата для розрахунку затримки виплати заробітної плати становить 9482 грн. 34 коп./26 днів = 364 грн.71 коп. на день. Період прострочки виплати середнього заробітку за весь час затримки з 11 травня 2018 року по 18 липня 2018 року становить 46 робочих днів. Таким чином, загальний розмір виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати станом на 18 липня 2018 року складає: 364 грн.71 коп.х46 робочих днів = 16 776 грн. 66 коп. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 16 776 грн. 66 коп. Згідно розяснень абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд обчислює суму, що підлягає стягненню без урахування податків та обовязкових платежів, оскільки справляння податків і сплата обовязкових платежів є відповідним обовязком робітника і роботодавця. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності,\~\~ суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі\~ 52\~152 грн. 80 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 16\~776 грн. 66 коп. без урахування податків та обовязкових платежів. В іншій частині позову суд вважає необхідним відмовити. На підставі п.1.ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому\~ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial