Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві про визнання державної реєстрації незаконною, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та виселення. Мотивувала свої вимоги тим, що [INFO] року помер [PERSON], який напередодні склав заповіт на її ім'я, яким заповів усе належне на день його смерті майно до складу якого входила квартира розташована за адресою: [ADDRESS], власником якої був померлий. Позивач зазначає, що нею 25 листопада 2013 року в установленому законом порядку було подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], яка завела спадкову справу після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Згодом було з'ясовано, що власником зазначеної квартири являється [PERSON] на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2006 року і таке право було зареєстровано за останнім у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 березня 2014 року за № 19185924. Оскільки зазначене рішення Голосіївським районним судом міста Києва не приймалося, то вона звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Голосіївського РУ ГУМВС України в місті Києві про що в Єдиний реєстр досудових розслідувань було внесено відповідний запис. 28 березня 2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 420. Позивач вважає, що таке порушує її паво, як власника квартири, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] здійснену 14 березня 2014 року реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві. Також просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між відповідачами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 420 та визнати за нею право власності на цілу квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Крім того, просить суд виселити відповідача [PERSON] із спірної квартири та вирішити питання про судові витрати. В судовому засіданні представник позивача з посиланням на письмові обґрунтування позову та докази, які містяться в матеріалах справи просить суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Вважали, що їх довіритель є добросовісним набувачем, а тому позов не підлягає задоволенню, як такий що пред'явлений безпідставно, оскільки [PERSON] було сплачено повну вартість квартири за умовами договору купівлі-продажу укладеного 28 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 420. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2013 року [PERSON] на користь [PERSON] було складено заповіт, посвідчений Котенко приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1170. До складу спадкового майна входила квартира [ADDRESS] яка належала заповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 березня 1994 року видане згідно з розпорядженням від 03 березня 1994 року за № 4569 та зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації і записано у реєстрову книгу за № 3788 від 09 березня 1994 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом видане 23 листопада 1999 року після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. [INFO] року [PERSON] помер у віці 72 роки, про що відділом реєстрації смерті у місті Києві 08 числа жовтня місяця 2013 року складено відповідний актовий запис № 16707 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 08 жовтня 2013 року. З матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що позивачем 25 листопада 2013 року в установленому законом порядку було подано заяву про прийняття спадщини після [PERSON], померлого [INFO] року. На підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2006 року було зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 березня 2014 року за № 19185924. З відповіді Вих. № К-20/2014 від 02 квітня 2014 року за підписом голови Голосіївського районного суду міста Києва Первушиної О.С. вбачається, що Голосіївським районним судом міста Києва у 2005 - 2006 роках цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним судом не розглядалась. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З відповіді Вих. № К-20/2014 від 02 квітня 2014 року за підписом голови Голосіївського районного суду міста Києва Первушиної О.С. вбачається, що Голосіївським районним судом міста Києва у 2005 - 2006 роках цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним судом не розглядалась. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Виходячи з ретельного аналізу наданих доказів у сукупності з вищенаведеними правовими нормами, суд з врахуванням факту ухвалення рішення Голосіївським районним судом міста Києва у цивільній справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним вважає, що право власності у [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не виникло, а тому відповідно і підстав для державної реєстрації такого права не було, що в свою чергу надає суду правові підстави для визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності зареєстрованого 14 березня 2014 року реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві за відповідачем [PERSON] на вказану квартиру. Матеріалами справи доведено, що станом на 28 березня 2014 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] - позивачу по справі. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси(частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд вважає переконливо доведеною перед ним обставину того, що укладення між відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу порушує права та законні інтереси саме [PERSON] - позивача по справі. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. 28 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 420. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому суд вважає, що позовна вимога в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 420, також підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що позивачем 25 листопада 2013 року в установленому законом порядку було подано заяву про прийняття спадщини після [PERSON], померлого [INFO] року. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що [PERSON] є спадкоємицею померлого власника спірної квартири [PERSON], своєчасно подала заяву про прийняття спадщини у вигляді квартири [ADDRESS] яка відкрилась після смерті [PERSON], не заявила відмови від спадщини у встановлений законом строк і її право власності не визнається іншою особою, суд дійшов висновку, що позивач набув право власності на вказану квартири у порядку спадкування за заповітом, у зв'язку з чим позов в цій частині також підлягає задоволенню. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майновим правом на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки судом визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 420, то у [PERSON] припинилося право володіти та розпоряджатися квартирою [ADDRESS], а відповідно і проживати у такій, що є підставою для задоволення вимоги [PERSON] про його виселення. Суд не бере до уваги твердження представників [PERSON] про те, що їх довіритель являється добросовісним набувачем, оскільки в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON].(володіння в силу правил статті 1268 ЦК України) не з її волі іншим шляхом. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову повністю.

Outcome: approved