Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що автомобіль марки RENAULT TRAFIK, пасажирський - В, червоного кольору, № кузова VF1FLBMВ67Y218967, номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, робочий обєм двигуна 1995 см.куб., вид палива дизель, є обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку зазначеного автомобіля. В обґрунтування позову покликався на те, що 14 березня 1998 року зареєстрував шлюб в відділі реєстрації актів громадянського стану Стрийського міськвиконкому Львівської області з відповідачем [PERSON], про що зроблено актовий запис № 90. За час перебування в шлюбі ними придбано спірний автомобіль, який зареєстрований за [PERSON]. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №46162644 від 23.01.2015р. ВДВС Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області встановлено, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №456/104/14-к від 01.10.2014р., виданий Стрийським міськрайонним судом Львівської області про конфіскацію в дохід держави автомобіля марки RENAULT TRAFIK реєстраційний номерний знак ВС 8242 CM як засобу та знаряддя вчинення злочинів. Вважає, що автомобіль відповідно до вимог ст.ст.60,63,70 СК України є обєктом права спільної власності подружжя в рівних частках. Уточнивши позовні вимоги, представник позивача [PERSON] просив визнати, що спірний автомобіль є обєктом спільної сумісно власності подружжя; визнати за позивачем право власності на його 1/2 ідеальну частку і, оскільки цей автомобіль є неподільною річчю та не може бути реально поділений, стягнути з позивача грошову компенсацію за цю частку в дохід держави; зняти арешт накладений на спірний автомобіль. Сторони в судове засідання не зявились. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] подав заяву, в якій просив справу розглядати за його та позивача відсутності, позов підтримав. Відповідачка [PERSON] також подала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позов визнала. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, явку свої представників в судове засідання не забезпечили, жодних заяв не подавали, тому суд розглянув справу за відсутності останніх, оскільки неявка таких не перешкоджала судовому розгляду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР\~(далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч.1 ст. 16 ЦК України, встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч.ч.1 і 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до норм ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених\~частиною другою статті 353\~цього Кодексу. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Стаття 368 ЦК України визначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналогічне поломежння містить й ст.60 СК України. Зігдно ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Згідно із\~ст.183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно із п.14 Постановою № 5 пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. У п.16 зазначено, що у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Тому не слід розглядати як протиправне позбавлення права власності присудження грошової чи іншої матеріальної компенсації за частку у спільній сумісній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобовязавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості. Згідно з п.17, при визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі суд має виходити з дійсної вартості цього майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду, що має довести особа, яка на цю обставину посилається (статті 10, 60 ЦПК). Якщо оцінка окремого виду майна є складною або позивач чи відповідач оспорюють зазначену в описі оцінку майна, суд для визначення дійсної вартості арештованого (описаного) майна за клопотанням сторони у справі може призначити відповідну експертизу». Судом встановлено, що 14.03.1998р. зареєструвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] у відділі РАГС Стрийського міськвиконкому Львівської області, про що зроблено актовий запис № 90, що підтверджено свідоцтвом про одруження 1-СГ №056650 від 14.03.1998р. (а.с.9). За час перебування в шлюбі позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] 24.05.2012р. придбано спірний автомобіль, який зареєстрований за [PERSON], що підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САК 797767 (а.с.8). Отже, відповідн до вимог ст.ст.60,63 СК України спірний автомобіль є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON]. Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.03.2014р. в справі №456/104-14-к, [PERSON] засуджено з вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.199, ч.1 та ч.2 ст.204 КК України до 5 років поззбачлення волі з конфіскацією майна, а саме - спірного автомобіля марки RENAULT TRAFIK 2007р. випуску, номерний знак ВС 8242 CM. На підставі виконавчого листа №456/104/14-к від 01.10.2014р., що виданий Стрийським міськрайонним судом Львівської області про конфіскацію в дохід держави автомобіля марки RENAULT TRAFIK реєстраційний номерний знак ВС 8242 CM як засобу та знаряддя вчинення злочинів, відкрито виконавче провадження ВП №461626644 від 23.01.2015р., за яким боржником значиться [PERSON] 27.07.1977р. народження. Виходячи з вимог ст.370 ЦК України та 70 СК України, позивач [PERSON], якому на праві спільної сумісної власності належить спірний автомобіль належить, який є обєктом спільної сумісної власності подружжя, має право на виділ у натурі частки із автомобіля, виходячи з рівності часток співвласників, оскільки доказів іншої домовленості між ними чи встановлення іншого розподілу часток згідно закону або рішенням суду немає. Враховуючи, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]; згідно із ст.183 ЦК України, є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення; боржником за виконавчим листом є [PERSON], суд прийшов до висновку про те, що спірний автомобіль слід залишити у власності позивача та стягнути з останнього половину вартості такого в рахунок конфіскації за виконавчимм листом №456/104/14-к від 01.10.2014р. Згідно положень ст.364 ЦК України, враховуючи неподільність автомобіля, а отже неможливість виділу в натурі частки із спільного майна, позивач, має право на одержання від іншого співвласника матеріальної компенсації вартості його частки. Тому, враховуючи вищезазначене розяснення ВССУ, суд може зняти арешт із неподільної речі і стягнути з позивача в дохід держави грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику. При цьому право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Для визначення дійсної вартості автомобіля судом призначалась автотоварознавча експертиза, згідно висновку якої від 21.03.2017р. вартість спірного автомобіля 93 876,50 грн. Отже, вартість 1/2 частки спірного автомобіля становить 46 938,25 грн. Саме ця сума, що підлягає стягненню з позивача як матеріальна компенсація за 1/2 частку, що припадає боржнику, за виконавчим листом. У звязку з присудженням грошової компенсації за частку в праві спільної часткової власності на спірний автомобіль та відмови відповідача від права власності, суд на підставі ст.346 ЦК України приходить до переконання про припинення за відповідачем права власності на 1/2 частку автомобіля RENAULT TRAFIK 2007 року випуску та зняття арешту з автомобіля.

Outcome: approved