Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 21 грудня 2007 року між ВАТ «Родовід банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовідбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №276/АА-020.07.02. Відповідно до умов договору, банк зобовязався відкрити [PERSON] відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 10241 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.12.2014 року. Процентна ставка по договору встановлена у розмірі 12,5 % річних. Відповідач у свою чергу зобовязалася щомісячно погашати заборгованість за кредитом, починаючи з наступного місяця після одержання споживчого кредиту, а також сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами. Пунктом 3.9 кредитного договору сторони погодили, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. В подальшому, між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами по договору до 14,5 % річних. Разом з тим, відповідач своїх обовязків за договором не виконувала у звязку з чим станом на момент звернення до суду позовом існує нарахована та не сплачена заборгованість за договором у розмірі 308838,60 доларів США, в тому числі: 8681,24 доларів США заборгованість по тілу кредиту; 991,08 доларів США сума заборгованості по відсотках за користування кредитом; 1528,20 доларів США - 3% річних нараховані на суму заборгованості по кредиту та процентах; 297638,08 доларів США - сума пені нарахована за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам. Також, позивач вказував на те, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №276/АА-020.07.02 між банком та [PERSON] 21.12.2007 року було укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання зобов'язань [PERSON], відповідальність поручителя та боржника є солідарною. Просив позов задовольнити, стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Родовід банк» заборгованість за кредитним договором №276/АА-020.07.02 від 21.12.2007 року в розмірі 308838,60 доларів США та понесені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що дійсно уклала з банком «Родовід банк» кредитний договір. Однак, кошти по кредиту вона отримала у гривнях, на які нею одразу було придбано автомобіль. В подальшому, у звязку з не сплатою заборгованості за кредитом, представники банку забрали у неї автомобіль. Також вказувала на те, що не погоджується із заявленою банком заборгованістю за кредитом, зокрема, розміром пені, оскільки не працює та перебуває у скрутному матеріальному становищі. Відповідача [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 21.12.2007 року між АТ «Родовідбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №276/АА-020.07.02.(а.с.4-6). Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 10241 доларів США з терміном повернення до 21.12.2014 року. Кредитні кошти надаються виключно на купівлю автомобіля згідно з договором №448/26/78. Для обліку виданих кредитів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок №22037276000023. Процентна ставка за договором встановлюється у розмірі 12,5% процентів річних. Забезпечення виконання зобовязань за цим договором є застава автомобіля марки «ДАЕWOO NEXIA», 2007 року випуску, згідно з договором застави від 21.12.2007 року. За змістом п.3.1 Договору сторони погодили, що позичальник зобовязалася, починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа включно кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у розмірі 122 доларів США на рахунок, вказаний у пункті 1.3 цього Договору. В подальшому, 09.10.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якого процентна ставка за договором була встановлена у розмірі 14,5 % річних (а.с.100). Статтею 1054 п.1 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. \~ Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, \~розмір і порядок одержання \~процентів встановлюється договором. \~ З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. \~ Як було встановлено судом, 22.11.2007 року [PERSON] звернулась до банку з заявою про відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі не менше 10242 доларів США для придбання автомобіля марки «ДАЕWOO NEXIA», 2007 року випуску (а.с.13). З досліджених у судовому засіданні копій матеріалів кредитної справи, які були витребувані судом, вбачається, що банком у заяві на видачу готівки №957_5 від 22.12.2007 року було визначено гривневий еквівалент 10241,00 доларів США у розмірі 51717 грн. 05 коп. В подальшому, зазначені кошти у розмірі 51720 грн. 00 коп. за поданою відповідачем заявою на переказ готівки №520_17_22 від 22.12.2007 року були перераховані на реквізити ПП [PERSON] в якості платежу за товар. Зазначена обставина також підтверджується копією меморіального ордеру №520_17_22 від 24.12.2007 року. Судом також встановлено, що 21.12.2007 року між ПП «[PERSON]А.» та [PERSON] було укладено договір №21/12/1, на підставі якого відповідач придбала у продавця автомобіль марки «Nexia» xwb3d31ud7a137498 за ціною 51720 грн. 00 коп., який їй було передано 22.12.2007 року, що підтверджується копією акту прийому-передачі №21/12/1. Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок у зобовязанні належним чином. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Разом із тим, у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача [PERSON] станом на момент звернення до суду позовом існує нарахована та не сплачена заборгованість за договором у розмірі 308838,60 доларів США, в тому числі: 8681,24 доларів США заборгованість по тілу кредиту; 991,08 доларів США сума заборгованості по відсотках за користування кредитом; 1528,20 доларів США - 3% річних нараховані на суму заборгованості по кредиту та процентах; 297638,08 доларів США - сума пені нарахована за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам. Зазначена обставина підтверджується розрахунком заборгованості, наявним у матеріалах справи, який відповідачем будь-якими доказами спростований не був. Одночасно суд зауважує, що в додатково наданому банком розрахунку заборгованості вказано про зарахування на користь банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором коштів, стягнутих за виконавчим написом №302 від 12.03.2010 року, від реалізації майна у розмірі 19383 грн. 96 коп. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 297638,08 доларів США суд зазначає наступне: Так, пунктом 3.9 кредитного договору сторони погодили, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. Положеннями ст.549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право також стягнути проценти за користування кредитом в іноземній валюті. Разом із тим, вказані положення Кодексу не можуть бути застосовані при вирішенні питання про стягнення пені, яка є фінансовою санкцією за неналежне виконання грошового зобовязання. З дослідженого у судовому засіданні розрахунку видно, що банком було нараховано до сплати пеню у розмірі 297638,08 доларів США. Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними в розумінні зазначених положень статті можна вважати, зокрема: ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу( наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. На підставі наведеного, суд зауважує, що позивачем не надано суду доказів наявності негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання після 21.12.2014 року. Так, заявлений банком до стягнення розмір пені, на думку суду, є надмірним та значно більшим ніж сума неповернутого кредиту, а також більшим ніж сума нарахованих за процентів за користування кредитом, таким чином оскільки співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій, і наслідки порушення зобов'язань є неспівмірними, виходячи з принципів справедливості та розумності, закріплених у ст.3 ЦК України, суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру неустойки. При цьому, суд враховує, що [PERSON] не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі. Зважаючи на зазначені вище істотні обставини, суд вважає, що нарахована банком сума пені є неспівмірною із розміром заподіяних збитків, а тому розмір пені підлягає зменшенню до 5000 гривень. За таких обставин, суд вважає, що позов ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог до [PERSON] суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, 21 грудня 2007 року між АТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором №276/АА-020.07.02. Відповідальність боржника і поручителя є солідарною (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Положеннями статті 626 ЦК України визначено, що порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Як було встановлено судом, 09.10.2008 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якого процентна ставка за договором була встановлена у розмірі 14,5 % річних. Разом із тим, будь-яких доказів щодо укладення додаткового договору до договору поруки, яким би було погоджено зміни до основного зобовязання з поручителем, банком надано не було. За змістом ч.1, ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимогу до поручителя. З урахуванням вищевикладеного та аналізуючи наведену вище норму Закону, суд приходить до висновку, що внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору, зокрема збільшення процентної ставки, призвело до збільшення обсягу відповідальності [PERSON], а тому порука є такою, що припинена. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-134цс12 від 22.11.2012 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. Отже, суд вважає, що в даному випадку дія договору поруки від 21.12.2007 року, укладеного між банком та [PERSON] припинилася, а тому в задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial