Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, посилаючись на те, що 1 серпня 2018 року, [PERSON], у нього вдома взяла в борг гроші в розмірі 200000,00 (двісті тисяч) гривень 00 коп. з зобов'язанням повернути до 15 січня 2019 року, про що видала письмову розписку на його ім'я. Однак відповідач до цього часу не повернула грошей у зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 200 000 грн 00 коп. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року провадження у справі відкрито. Суд вирішив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14 березня 2019 року до канцелярії суду від сторін надійшла спільна заява про затвердження мирової угоди та припинення провадження по справі а також мирова угода від 12 березня 2012 року у 3 примірниках оригіналу (а. с. 15-18). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2019 року відмовлено у затвердженні мирової угоди від 12 березня 2012 року укладеною між [PERSON] та [PERSON] та продовжено судовий розгляд. Сторони в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України. 14 березня 2019 року до канцелярії суду надійшла заява від відповідача [PERSON] в якій вона зазначила, що позов [PERSON] визнає, підтвердженням цього є також підписана нею мирова угода. Просила суд розглядати справу без її участі (а. с. 20) 09 квітня 2019 року до канцелярії суду надійшла заява від позивача [PERSON] в якої він підтверджує його згоду розглядати справу без його участі (а. с. 25) Враховуючи , неявку всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив, що правовідносини між сторонами є цивільно- правовими та врегульовані положеннями ЦК України в редакції 2003 р., а також встановлені наступні обставини. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Судом встановлено, що 18.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] взяла у борг грошові кошти в сумі 200 000 грн. 00 коп., взявши на себе обов'язок повернути грошові кошти в строк до 15 січня 2019 року. На підтвердження укладання договору позики та умов [PERSON] надала позивачу розписку надруковану печатним текстом, із зазначенням власноручно, що нею текст прочитано, з розпискою згодна, виконати зобов'язується (оригінал розписки а. с. 22). Тобто, дана розписка має всі ознаки договору позики, визначені ст.ст. 1046-1048 ЦК України. Крім того, сам факт знаходження оригіналу даної розписки у позивача [PERSON] є доказом отримання відповідачем [PERSON] від [PERSON] коштів у зазначеному в ній розмірі в якості позики і отримання цих коштів передувало складенню розписки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до норм ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1.ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; Визнання позову - це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Враховуючи визнання позову відповідачем, яке не суперечить Закону, а також те, що зобов'язання відповідно до ст.. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а відповідач своє зобов'язання не виконала і борг не повернула, то за таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у сумі 200 000 грн. 00 коп. Позивач звільнений від сплати судового збору, як інвалід війни 2-ї групи. Оскільки судом позов задоволено у повному обсязі, судовий збір у розмірі 2000 грн 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь Держави, відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved