Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати фіктивний трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що18.05.2009 року між сторонами був оформлений наказ № 269-п про прийняття на роботу [PERSON] на посаду директора з продажів. Вподальшому, 16.11.2009 року оформлено наказ № 866-п про переведення [PERSON] на посаду національного директора з продажів РБ. Відповідно до укладених договорів [PERSON] встановлені посадові оклади згідно штатного розпису. Посадовий оклад становив 31 500,00 грн. та індивідуальна надбавка в розмірі 13 500,00 грн. 01.10.2014 року між сторонами підписано ще один трудовий договір, відповідно до умов якого, [PERSON] приймається на посаду національного директора з продажів РБ, з щомісячною оплатою праці 45 000, 00 грн. та додатковою заробітною платою у розмірі 270 000,00 грн. Однак, жодного наказу відповідно до трудового договору від 01.10.2014 року не видавалося, а [PERSON] продовжував виконувати свої обов'язки відповідно до трудового договору, оформленого наказами № 269-п від 18.05.2009 року та № 866-п від 16.11.2009 року. Крім того, позивачем зазначено, що 01.10.2014 року посадова особа, яка бува наділена компетенцією укладення трудових договорів, а саме: Голова правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] уклав з останнім трудовий договір без наміру ним фактично виконувати роботу за цим договором, у зв'язку з чим вказаний договір є фіктивним та його слід визнати недійсним з дня укладення. 11.12.2017 року представником позивача були уточнені позовні вимоги, в яких додатково до основного позову зазначена обставина, а саме, що постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення 20.11.20014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», відповідно до якого з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк». На підставі зазначених уточнень, позивач просить визнати трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між [PERSON] та Головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» - фіктивним та застосувати правові наслідки фіктивного правочину. 18.01.2018 року від представника відповідача надійшов відзив вх. № 6847 на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначено, що 20.03.2017 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у задоволені позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію [PERSON] до [PERSON] про визнання трудового договору від 01.10.2014 року недійсним відмовлено. Обґрунтування позовних вимог дублюються з вимогами теперішнього позову. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.06.2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2017 року залишено без змін. Крім того, аналогічні справи розглядались Вінницьким міським судом та Богунським районним судом м. Житомир, відповідно до результатів яких, ПАТ «ВіЕйБі Банк» було відмовлено у задоволенні позивних вимог відносно відповідача [PERSON] з тих самих позовних вимог. Подальшому, колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію [PERSON] на рішення Вінницького міського суду та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у справі про визнання трудового договору недійсним було відхилено. Також, ухвалою суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію [PERSON] на рішення Богунського районного суду м. Житомира та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у справі про визнання трудового договору недійсним було повернуто скаржнику без можливості оскарження даної ухвали. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що відповідача не було допущено до роботи в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посилання позивача на попередню змову [PERSON] та Голови правління ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в частині незаконного отримання заробітної плати та набуття трудового (страхового) стажу є лише припущеннями. Також представник відповідача зазначив, що трудовий договір був укладений відповідно до вимог законодавства. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] було укладено трудовий договір. Пунктом 1.1. договору передбачено, що [PERSON] приймається на роботу на посаду національного директора з продажів РБ, для виконання роботи, обумовленої договором та посадовою інструкцією. Також умовами договору передбачено права та обов'язки сторін, робочий час, оплату праці та соціально-побутове забезпечення працівника, відповідальність сторін, строк дії та інші умови договору (а.с. 17-19). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 20 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Положення статті 24 КЗпП України (чинні, на момент укладення трудового договору) передбачали, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Згідно п. 6.1. трудового договору від 01.10.2014 року даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом невизначеного строку. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В свою чергу, слід вказати, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Наслідками укладення трудового договору є виникнення трудових відносин між сторонами, а саме прийняття [PERSON] на роботу на посаду національного директора з продажів РБ, виконання ним визначених обов'язків, та, зокрема, оплати праці роботодавцем. Позивач не надав суду доказів які б вказували на те, що фактично [PERSON] не був допущений до роботи та не виконував передбачені договором та посадовою інструкцією обов'язки. Проаналізувавши наведене вбачається, що ознак фіктивності в укладеному між сторонами трудовому договорі не має, з огляду на настання передбачених договором правових наслідків. Посилання позивача на положення ч. 9 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які визначаються, що уповноважена особа фонду гарантування вкладів та здійснення тимчасової адміністрації має право приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю, не можуть бути підтвердженням того, що укладення трудового договору від 01.10.2014 року було спрямоване не на настання трудових обов'язків, а лише на отримання неправомірної вигоди у вигляді одноразової виплати значної суми коштів за трудові обов'язки, з огляду на те, що вказана норма не забороняє уповноваженій особі збільшувати розмір заробітної плати працівника. Відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту). Цивільний кодекс України передбачає можливість визнання правочину недійсним як способу захисту саме цивільних прав та інтересів особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Враховуючи, що правові відносини щодо трудового договору регулюються трудовим законодавством України, в тому числі Кодексом законів про працю України, оспорюваний трудовий договір не підлягає визнанню недійсним, відповідно до норм Цивільного кодексу України. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed