Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] і [PERSON] про визнання довіреності та договору купівлі-продажу спадкового майна недійсним і просив визнати поважними причини пропуску ним строку звернення до суду, поновити строк звернення до суду, визнати недійсними довіреність від 26 липня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Сущенком В.В. за реєстровим № 1026, і договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 30 липня 2013 року тим же нотаріусом за реєстровим № 1159 посилаючись на те, що відповідно до заповіту, посвідченого 18 березня 1997 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-1061 він є спадкоємцем нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належало його тітці - [PERSON], яка померла [INFO] внаслідок ракової інтоксикації злоякісного новоутворення язика. За заявою позивача 13 вересня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Харченко І.А. була заведена спадкова справа. Під час оформлення спадщини з'ясувалося, що на підставі довіреності, виданою [PERSON] відповідачу [PERSON], яка була посвідчена 26 липня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Сущенком В.В. за реєстраційним № 1026, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 липня 2013 року тим же нотаріусом за реєстровим № 1159, відчужила зазначену квартиру відповідачу [PERSON] Позивач вважав, що спірні довіреність і договір вчинені [PERSON] під впливом психічного насильства з боку [PERSON], яка будучі соціальним працівником здійснювала догляд за [PERSON] на підставі укладеного договору про соціальне обслуговування одинокого громадянина від 27.10.2010 року і скористалася її безпорадним станом. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 липня 2017 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 59, 60). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні клопотань представника позивача [PERSON] про витребування доказів і клопотання представника відповідача - [PERSON] про закриття провадження у справі (а.с. 170 - 172). Позивач та його представник в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що позовна заява подана в суд після спливу строку позовної давності, який передбачений ст. 267 ЦПК України. З позовної заяви не вбачається поважних причин, які пояснюють пропуск строку позовної давності. Також вони посилалися на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова № 644/4577/14-ц; 2/644/255/16 від 18 березня 2016 року вже було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа - приватний нотаріус ХМНО Сущенко В.В., про визнання довіреності та договору купівлі - продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 березня 2016 року було залишено без змін. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про отримання рекомендованого листа суду з судовою повісткою, причину неявки суду не повідомила, направила для участі в розгляді справи свого представника [PERSON], яка в судовому засіданні позов не визнала. Третя особа - приватний нотаріус ХМНО Сущенко В.В. в судове засідання не прибув, причину неявки суду не повідомив, на підготовчому судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Вислухавши відповідача [PERSON], представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що 18 березня 1997 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно, де б таке не знаходилося та з чого б не складалося, у тому числі належну їй квартиру [ADDRESS], заповіла [PERSON] (а.с. 15). 26 липня 2013 року [PERSON] уповноважила [PERSON] на відчуження належної їй на праві власності квартири [ADDRESS], і видала на ім'я [PERSON] довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Сущенком В.В. (а.с. 13). Згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 30 липня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Сущенком В.В., [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 14). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 16). Позивач вважав, що спірні довіреність і договір купівлі - продажу спірної квартири були вчинені [PERSON] під впливом психічного насильства з боку [PERSON], яка будучі соціальним працівником здійснювала догляд за [PERSON] на підставі укладеного договору про соціальне обслуговування одинокого громадянина від 27 жовтня 2010 року, і скористалася її безпорадним станом. За відсутності вищевказаного психічного насильства посвідчення довіреності від 26 липня 2013 року, а в подальшому і укладання договору купівлі - продажу від 30 липня 2013 року не відбулося би взагалі, оскільки за слів самої [PERSON] вона не мала наміру відчужувати спірну квартиру, так як заповіла її ще у 1997 році своєму племіннику. Отже, на думку позивача, [PERSON] скористалася хворобою [PERSON] та її залежним становищем від неї, вдавшись до посвідчення довіреності та своє ім'я з подальшим укладанням від імені довірителя договору купівлі - продажу квартири. Крім того, позивач вважав, що відповідач [PERSON], скориставшись безпорадним станом [PERSON], внаслідок тяжкого онкозахворювання та залежним становищем від її соціального обслуговування, вдалася до неправомірних дій, що виразилася у психічному тиску стосовно [PERSON], внаслідок чого була посвідчена довіреність від 26 липня 2013 року. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно положень частин 1 2 і 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів в підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, а тому доходить висновку про їх необґрунтованість. При цьому суд зазначає, що сама по собі та обставина, що наступного дня після видачі [PERSON] на ім'я [PERSON] спірної довіреності вона поступила на лікування до Харківської міської лікарні № 28 і тиждень знаходилася на стаціонарному лікуванні (а.с. 20), не є достатнім доказом перебування [PERSON] на момент видачі вищевказаної довіреності у безпорадному стані. Не свідчить про це і той факт, що в подальшому [PERSON] померла від онкологічного захворювання (а.с. 24). Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON], як соціальний працівник, здійснювала догляд за [PERSON] на підставі укладеного з нею договору про соціальне обслуговування одинокого громадянина від 27.10.2010 року і застосувала до неї психічне насильство, взагалі жодними доказами не підтверджено. Надана позивачем копія Договору про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина, укладеного між Центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова і [PERSON] 27.10.2010 року на строк до 26.10.2012 року, а потім пролонгованого до 26.10.2013 року (а.с. 10 - 12) не містить відомостей про те, що відповідач [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON], і не є доказом застосування відповідачем [PERSON] до [PERSON] психічного насильства. Ніяких інших достовірних доказів у підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду не надано, і тому суд вважає ці вимоги - не доведеними, а позов таким, що задоволенню не підлягає. Оскільки підстави для визнання вищевказаної довіреності недійсною - відсутні, то і підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним похідного від неї договору купівлі-продажу квартири - суд не вбачає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та у зв'язку з повною відмовою у задоволені заявлених позивачем вимог понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст. ст. 12 - 19, 141, 265 - 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 215, 231 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,суд -

Outcome: dismissed