Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 015-2008-2188 в загальному розмірі 204 840 доларів США. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.06.2008 між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 015-2008-2188 на загальну суму 337 000 доларів США на термін до 10.06.2038 та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,45 % річних. В подальшому, сторонами неодноразово вносились зміни до кредитного договору, востаннє - додатковою угодою від 14.03.2016, згідно якої кредитний договір викладено в новій редакції. Сума кредиту та кінцевий термін його повернення залишились незмінними, а натомість, змінено правила нарахування процентів. З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 26.08.2008 укладено договори поруки, за умовами яких останні зобов`язались відповідати перед кредитором за невиконання боржником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Редакція договорів поруки неодноразово змінювалась. Востаннє між банком та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки 14.03.2016, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором за невиконання боржником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору та додаткової угоди від 14.03.2016. Банк належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та видав відповідачу обумовлену суму коштів, однак останній ухиляється він виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів. Станом на 05.06.2018 заборгованість за кредитним договором становить 204 840 доларів США, з яких 175 634,34 доларів США заборгованість по кредиту, 29 205,66 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту. Дану суму просить стягнути з в солідарному порядку з боржника та кожного поручителя окремо. Представник відповідача Шимчук Р.В. подав до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Заперечує проти обґрунтованості вимог в частині, що стосується відповідача [PERSON] , оскільки 10.08.2017 банк використав своє право на дострокове стягнення кредитних коштів і тим самим, змінив строк виконання основного зобов`язання. Протягом шести місяців після цього до неї як поручителя не було пред`явлено вимоги про повернення кредитних коштів, а до суду з цим позовом банк звернувся лише 15.11.2018. Вважає, що за таких обставин договір поруки є припиненим, що виключає можливість стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] . Просить відмовити в позові в цій частині. Відповіді на такий відзив позивач не подав. Відзиви аналогічного змісту також були подані відповідачами [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діяв їх повноважний представник. Кожен просить відмовити в частині позовних вимог, що стосуються його особисто через те, що договір поруки є припиненим. Відповіді на такі відзиви позивач не надав. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 15.11.2018. Суддя своєю ухвалою від 23.11.2018 (а.с.155 т.2) прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно, сторонам визначено строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Ухвалу про відкриття провадження оскаржила відповідач [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного суду від 12.03.2019 (а.с.183-184 т.2) ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23.11.2018 залишено без змін Після повернення матеріалів справи до суду першої інстанції відповідач [PERSON] , від імені якого діяв повноважний представник, подала клопотання про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених у п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с.211 т.2). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.12.2019 (а.с.21, 22-23 т.3) в задоволенні такого клопотання відмовлено. В подальшому, клопотання аналогічного змісту про залишення позову без розгляду подав відповідач [PERSON] (а.с.46 т.3), від імені якого діяв його повноважний представник. Суд не розглядав такого клопотання, оскільки представник відповідача під час розгляду справи відмовився від такого клопотання, що він підтвердив в останньому судовому засіданні. Крім того, 03.02.2020 відповідач [PERSON] , від імені якої діяв її повноважний представник, подала клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 465/364/20 (а.с.49 т.3). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.02.2020 (а.с.62, 63-64 т.3) в задоволенні такого клопотання відмовлено. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.02.2020 (а.с.65 т.3). Справа призначена до судового розгляду по суті. В подальшому, за заявою представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.03.2020 (а.с.80 т.3) вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , яка належить відповідачу [PERSON] . Узагальнена позиція учасників справи. Під час виступу з вступним словом та в останньому судовому засіданні повноважний представник позивача підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просить позов задовольнити. Що стосується аргументів представника відповідача про припинення договорів поруки, такі вважає безпідставними, оскільки за умовами договорів поруки сторони визначили трьохрічний строк дії поруки. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - адвокат Приймак В.О. під час виступу з вступним словом та в останньому судовому засіданні заперечив проти обґрунтованості позовних вимог, пред`явлених до поручителів. Дав пояснення, аналогічні мотивам відзивів і в цій частині просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ В судовому засіданні встановлено, що 26.06.2008 між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір № 015-2008-2188 (а.с.19-24 т.1) на суму 337 000 доларів США на строк до 10.06.2038 із сплатою за користування кредитом 13,45 % річних. Шляхом укладення додаткових угод до вказаного договору неодноразово вносились зміни. Востаннє - додатковою угодою від 14.03.2016 (а.с.144-158 т.1), згідно якої текст кредитного договору викладено в новій редакції. Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 кредитного договору від 26.06.2008 в редакції додаткової угоди від 14.03.2016, сума кредиту становить 337 000 доларів США, кінцева дата повернення кредиту 10.06.2038. Згідно статті 1 сторони погодили базову процентну ставку в розмірі 8,55 % річних, базову підвищену процентну ставку в розмірі 16,55 % річних. За змістом п. 2.3 кредитного договору від 26.06.2008 в редакції додаткової угоди від 14.03.2016, погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів, в розмірі, який встановлено Графіком погашення кредиту (а.с.161-165 т.1). В залежності від періоду розмір щомісячного платежу становить від 1000 доларів США до понад 4300 доларів США. На забезпечення виконання даного договору 26.06.2008 між банком та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договори поруки (а.с.166-168 т.1, а.с.29-31 т.2, а.с.80-82 т.2), за змістом яких кожен з поручителів зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 015-2008-2188 від 26.06.2008, укладеного між кредитором та боржником в повному обсязі як на існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (пункти 1.1, 1.4 договорів поруки). Шляхом укладення між сторонами додаткових угод до вказаних договорів поруки вносились зміни. Востаннє - додатковими угодами від 14.03.2016 (а.с.20-28 т.2, а.с.71-79 т.2, а.с.122-130 т.2), згідно яких текст договорів поруки викладено в новій редакції. Згідно статті 1 договорів поруки від 14.03.2016, поручитель поручається перед кредитором за виконанням [PERSON] усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 015-2008-2188 від 26.06.2008 та додаткової угоди від 14.03.2016 до нього, укладеного кредитором та боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржника. Поручитель засвідчує, що йому добре відомі усі умови основного договору і він погоджується з ними. Згідно копії Меморіального ордеру від 26.06.2008 (а.с.131 т.2), банком виконано взяті на себе зобов`язання та видано відповідачу [PERSON] кредит в сумі 337 000 доларів США. Суд не вбачає підстав для іншого висновку. Зрештою, сторона відповідачів не оспорює цієї обставини. З огляду на розрахунок заборгованості (а.с.11-16 т.1) відповідач [PERSON] неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у розмірі та строки, які встановлені кредитним договором від 26.06.2008 в редакції додаткової угоди від 14.03.2016. Станом на 05.06.2018 заборгованість за кредитним договором становить 204 840 доларів США, з яких 175 634,34 доларів США заборгованість по кредиту, 29 205,66 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту. Правильність проведеного розрахунку відповідачі не оспорюють. В свою чергу, суд, перевіривши такий розрахунок на предмет його відповідності умовам договору та вимогам закону, не знайшов підстав для висновку про недопустимість чи неналежність такого доказу. Для захисту своїх прав банк звернувся до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує таке. Докази і доказування. Загальні принципи. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції. В свою чергу, після забезпечення сторонам вказаної можливості обов`язок суду полягає в тому, що ним мають бути надані відповіді на такі аргументи сторін. Застосування згаданих принципів у цій справі. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.156 т.1), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020, ці строки завершились 07.08.2020. Про дату, місце та час розгляду справи учасники справи повідомлялись належним чином. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які цим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. ПРАВО Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Свобода договору відповідно до ст. 627 ЦК України, розкривається в ст. 6 цього Кодексу, за змістом якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати заборгованості за тілом кредиту та процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Тому, враховуючи порушення відповідачем [PERSON] умов кредитного договору суд ухвалює рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 204 840 доларів США. Оскільки кредит правомірно наданий в іноземній валюті, суд ухвалює рішення про стягнення заборгованості саме в іноземній валюті без зазначення її гривневого еквіваленту, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у цивільній справі № 521/21255/13-ц. Щодо поручителів. Параграфом 1 Глави 49 ЦК України визначено загальні положення про забезпечення виконання зобов`язання. В силу вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договорів поруки від 14.03.2016), за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). За приписами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України правило шестимісячного строку дії поруки застосовується виключно тоді, коли самим договором не встановлено строку дії поруки. Дійсно, 10.08.2017 банк направив поручителям вимогу про порушення боржником умов кредитного договору та необхідність у зв`язку з цим достроково погасити заборгованість за кредитним договором (а.с.229 т.2, а.с.37, 45 т.3). Під час розгляду цивільної справи № 216/5741/13 (постанова від 11.12.2019) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював правовий висновок, згідно якого роз`яснив, що звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов`язання, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, у справі яка розглядається строк виконання основного зобов`язання був змінений. З цього приводу важливо нагадати, що 14.03.2016, так само як і в попередніх випадках, поручителі не змінювали умов раніше укладених договорів поруки, а кожного разу укладали новий договір поруки, де предметом забезпечення був кредитний договір та додаткові угоди до нього, чинні на час укладення додаткового договору. Відповідно до п. 4 договорів поруки від 14.03.2016, порука припиняється якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку/терміну виконання боржником основного зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку 14.11.2018, тобто в межах трьохрічного строку дії поруки, а відтак, остання не є припиненою. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором кредиту та враховуючи умови договорів поруки, заборгованість за кредитним договором в розмірі 204 840 доларів США слід стягнути в тому числі з поручителів. Щодо способу захисту Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII частину третю ст. 554 ЦК України викладено в новій редакції, згідно якої особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 1 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018р. № 2478-VIII, цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Іншого правила ніж те, що міститься у ч. 3 ст. 554 ЦК України укладені між сторонами договори поруки від 14.03.2016 не містять, а відтак, вказану суму заборгованості належить стягнути в солідарному порядку зі всіх відповідачів одночасно, а не солідарно з боржника та окремо з кожного поручителя. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором кредиту та враховуючи умови договорів поруки, заборгованість за кредитним договором в розмірі 204 840 доларів США слід стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Вказаним пояснюються висновки суду про необхідність часткового задоволення позовних вимог. З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності окремо розглядати будь-які інші питання. Щодо судового збору В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 89 156,45 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.9 т.1). Солідарне стягнення суми судових витрат процесуальним законом не передбачено, а відтак, вказану суму судового збору слід стягнути з кожного відповідача в рівних частках. Оскільки часткове задоволення позовних вимог пов`язане виключно з невірно обраним способом захисту і жодним чином не свідчить про необґрунтованість позовних вимог, суд не вбачає необхідності зменшувати розмір судових витрат пропорційно відхиленій частині позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial