Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі № 106 будинку № 36/6 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополь Запорізької області, зазначивши, що 15 серпня 2009 року сторони уклали шлюб, та від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Вони, як члени його сімї були зареєстровані у належній йому квартирі. Оскільки сімейне життя між сторонами не склалось, відповідач [PERSON] разом із сином, зібравши свої речі у листопаді 2014 року добровільно переїхали у квартиру її родичів, та відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду запорізької області від 07 травня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у належній йому квартирі з листопада 2014 року, тому можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Подання даного позову зумовлено необхідністю оформлення документів на отримання субсидії. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, просили його задовольнити. При цьому позивач зазначив, що іншого зареєстрованого житла відповідачі не мають та його син по 2-3 дні на тиждень мешкає разом з ним в належній йому квартирі. В даній квартирі знаходяться речі та іграшки його сина. При наданні пояснень з приводу позовних вимог, взагалі не заперечував проти того, щоб син залишився зареєстрованим у належній його квартирі, оскільки це буде відповідати його соціальним гарантіям . Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що відповідачі не мають іншого житла, де б вони могли зареєструватись. Крім того, зазначив, що між подружжям виникла конфліктна ситуація, що слугувало розірванню шлюбу, та вони вимушені були виїхати з квартири, яка належить позивачу, тобто виїхали з квартири не в добровільному порядку. Крім того, зазначив, що визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням в подальшому несе за собою втрату соціальних гарантій. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо малолітнього відповідача [PERSON], оскільки задоволення позовних вимог відносно нього не буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що право власності на квартиру № 106 будинку № 36/6 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополь Запорізької області зареєстровано за [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] /а.с.8/. 15 серпня 2009 року між сторонами відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 616 /а.с.9/. Від спільного життя сторони мають малолітню дитину сина [PERSON], 10 грудня 2010 року, про що свідчить свідоцтво про народження, серії 1-ЖС № 160662, актовий запис № 1539 /а.с.11/. 07 травня 2015 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області шлюб між сторонами розірвано, та встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з листопада 2014 року /а.с.10/. Згідно довідки Мелітопольського МВ УДМС в Запорізькій області № 320/4215/16-ц від 13 липня 2016 року відповідач [PERSON], [INFO], з 27 липня 2010 року зареєстрована за адресою: [INFO], пр. 50-річчя Перемоги, 36/6, кв. 106 /а.с.17/. Однак, відповідно до довідки від 30 червня 2016 року, посвідченою КП «Житломасив», встановлено, що [PERSON] з листопада 2014 року по теперішній час за адресою: Запорізька область м. Мелітополь пр. 50-річчя Перемоги 36/6 кв. 106, не мешкає /а.с.12/. Також з даного приводу в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона товаришує зі сторонами. Їй відомо, що у листопаді 2014 року сторони припинили шлюбні відносини та [PERSON] виїхала з квартири, що належить позивачу. Їй невідомо про причини розлучення, однак вона знає, що відповідач виїхала з квартири в добровільному порядку та її ніхто не виганяв. Також зазначила, що вона часто бачить, як до позивача приїжджає та залишається на вихідні дні його син. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що йому відомо, що шлюбні відносини між сторонами були припинені у листопаді 2014 року та [PERSON] виїхала з квартири в добровільному порядку. Причину розірвання шлюбу він не знає. Також зазначив, що у позивача з його сином дуже добрі відносини та він часто знаходиться у батька. Таким чином, у ході судового розгляду встановлено, що з листопада 2014 року та по теперішній час, відповідач [PERSON] в квартирі № 106 будинку № 36/6 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополь Запорізької області не проживає, її речей та іншого майна в будинку немає. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача [PERSON] стосовно того, що з вказаної квартири вона виїхала не з власної волі, та в звязку з чим у неї наявні поважні причини щодо її відсутності в будинку, оскільки доказів на їх підтвердження надано не було та спростовано показаннями свідків [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири /будинку/ має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має прав вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням. При цьому, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 19 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно зі\~ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб Згідно із ст.ст.8,11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до положень\~ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Фактично між батьками вже був встановлений порядок та дні мешкання дитини з матерю та батьком, якій був підтверджений всіма сторонами по справі. Тому, враховуючи вищевикладене, а також те, що право проживання малолітньої дитини в спірній квартирі є похідним від права проживання в квартирі його батька, враховуючи думку представника третьої особи, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог до малолітньої дитини, оскільки це буде суперечити її інтересам, а також те, що ані мати дитини ані сама дитина не має зареєстрованого на праві власності житла та дитина по 2-3 дні за згодою батьків мешкає з батьком, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у спірній квартирі слід відмовити.

Outcome: partial