Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 19.02.2015р. відповідач [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку з 20.02.2015р. Роботи, які виконував [PERSON], пов'язані з прийманням на зберігання, зберіганням, видачею та застосування в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей під звіт. Так 08 та 28 травня 2015р. [PERSON] отримав матеріальні цінності на зберігання. Також, починаючи з 19.06.2015р. по 03.10.2015р., відповідно до актів виконання робіт по проведення ремонту транспортних засобів, [PERSON] отримував товарно-матеріальні цінності під звіт, які підлягають оприбуткуванню, а саме шини та акумулятори зняті при ремонті. 29.09.2015р. у зв'язку із звільненням [PERSON] було проведено інвентаризацію та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та нематеріальних активів, що рахуються у матеріально-відповідальній особи - майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку. За результатами проведеної інвентаризації, виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, а саме акумуляторів та автомобільних шин на загальну суму 74779,99 гривень. У зв'язку із тим, що з [PERSON] було укладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Під час виконання своїх обов'язків було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 74779 грн. 99 коп.. Добровільно [PERSON] не відшкодовує збитки завдані підприємству, тому позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з [PERSON] шкоду заподіяну працівником підприємству у сумі 74779,99 гривень та витрати пов'язані зі сплатою судового збору. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Раніше надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що на підприємстві не були належним чином створені умови для зберігання ввірених йому матеріальних цінностей, оскільки не було спеціального приміщення, яке б закривалось на ключ та опломбовувалося. Матеріальні цінності зберігалися у загально доступному місці до якого мали доступ безліч людей. Крім того, жодна інструкція з правилами та умовами зберігання, роботодавцем доведена не було. Також, на даний час є чинним перелік посад і робіт, що зміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємствами укладається договори про повну матеріальну відповідальність за незбереження цінностей. Відповідно до зазначеного переліку, посада майстра станції технічного обслуговування, не відноситься до таких робіт і посад. Крім того, зазначив, що наказ про проведення інвентаризації до його відома доведений не був. У зв'язку із чим, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Комплекс Агромарс» не обґрунтовані та такі, що не підтягають задоволенню. Представник відповіла у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що наказом від 19.02.2015р. [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку з 20.02.2015р. (т.1, а.с. 8). 20.02.2015р. між ТОВ «Комплекс Агромарс » та [PERSON] було укладено договір № 19СП про повну індивідуальну матеріальну відповідальність переданих йому матеріальних цінностей в зв'язку з виконанням трудових обов'язків (т.1, а.с. 9). Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Пунктом 4 цього ж договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. При виконанні своїх трудових обов'язків відповідачем в період 08, 28 травня 2015р. та з 19.06.2015р. по 03.10.2015р., [PERSON] отримав матеріальні цінності на зберігання відповідно до актів виконання робіт по проведення ремонту транспортних засобів, останній отримував товарно-матеріальні цінності під звіт, які підлягають оприбуткуванню, а саме шини та акумулятори зняті при ремонті (т.1 а.с. 34-76). У зв'язку із бажанням працівника звільнитися із займаної посади, було видано наказ від 29.09.2015р. «про проведення інвентаризації та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та нематеріальних актів, що рахуються у матеріально-відповідальної особи - майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» [PERSON] (т.1 а.с. 15-17). Після проведення інвентаризації встановлено, що у [PERSON] відсутні ввірені йому товарно-матеріальні цінності на загальну суму 75979,99 грн. Про даний факт були складені відповідні зрівняльні відомості (т. 1 а.с. 18-33). Відповідно до Акту від 05.10.2015р. про відмову працівника від ознайомлення та підписання матеріалів інвентаризації, [PERSON] запропоновано з'явитись до контрольно-ревізійного відділу товариства для ознайомлення із матеріалами інвентаризації, однак [PERSON] для ознайомлення не з'явився (т. 1 а.с. 77-78). Наказом від 05.10.2015р. № 966 КА/к-з [PERSON] було звільнено із займаної посади за власним бажанням (т.1 а.с. 14). Відповідно до ст.134 п.1 Кодексу законів про працю в Україні, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі , організації, у випадках коли між працівником і підприємством , установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст.135-3 Кодексу законів про працю України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Таким чином, письмові договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, посади або виконувана робота яких в цьому Переліку не містяться, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для повної матеріальної відповідальності працівника за завдану ними шкоду. Зважаючи на викладене, суд з'ясував, що посада майстра з ремонту станції технічного обслуговування до вищезазначеного Переліку посад, та чи передбачає посадова інструкція майстра ТОВ «Комплекс Агромарс» безпосереднє зберігання, обробку, відпуск або застосування у процесі ремонту переданих йому цінностей. Крім цього, відповідно до норми статті 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що під час розгляду справи має бути з'ясовано: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; майновий стан працівника. Крім того, усі акти (наряди замовлення) якими визначалась вартість та кількість оприбуткованих на [PERSON], підписані ним, начальником станції технічного обслуговування, співробітниками департаменту безпеки та бухгалтерією підприємства. Також, із наданих позивачем документів, вбачається, що повний перелік матеріальних цінностей, які передавались [PERSON] відсутній. Суд також звертає увагу на положення статті 137 КЗпП України, згідно з якими при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Крім цього, суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Таким чином, покладаючи на працівника матеріальну відповідальність за завдану шкоду, підприємство повинно створити усі належні умови для зберігання цих матеріальних цінностей. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Комплекс Агромарс» не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed