Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою з вимогами про визнання пункту 3 рішення Запорізької міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у Заводському районі м. Запоріжжя (кадастровий квартал номер [NUMBER]» № 61/155 від 31.7.2007 року таким, що втратив чинність в частині передачі відповідачці у власність земельної ділянки у кадастровому кварталі [NUMBER] Заводського району м. Запоріжжя для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), скасування державного акту [NUMBER] на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], виданий на ім'я відповідачки та скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідачки на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS] і стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 27.12.2007 року він прийняв в дар від відповідачки 11/25 частин житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованим в ОП «ЗМБТІ». Вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 2011 кв.метрів. На момент укладання договору дарування земельна ділянка була не приватизована. Після прийняття в дар 11/25 частин житлового будинку, позивач разом зі своєю сім'єю вселився в будинок, де і мешкає по теперішній час. Відповідачка виїхала з будинку до грудня 2007 року і на теперішній час проживає за іншою адресою. 19 травня 2008 року відповідачка отримала державний [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні позивача. Відповідно до цього державного акту відповідачка є власницею на праві спільної сумісної власності з [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що до нього, як до особи, яка набула право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди відповідно до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, перейшло право користування земельною ділянкою на якій вони розташовані з моменту укладення договору дарування між ним та відповідачкою, тому відповідачкою порушені права позивача на отримання земельної ділянки під його будинком у власність (право на приватизацію земельної ділянки), а державний акт виданий на ім'я відповідачки є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також позивач вважає, що пункт 3 рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.7.2007 року, в частині передачі відповідачці у власність земельної ділянки у кадастровому кварталі [NUMBER] Заводського району м. Запоріжжя підлягає визнанню не чинним оскільки за цим рішенням у встановлений строк (2 місяці з моменту прийняття рішення) не виникли відповідні правовідносини та відповідачкою не отримано державний акт на передану у власність земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування, просить позов задовольнити. Представник відповідачки просить в задоволення позову відмовити, оскільки вважає, що в даному випадку відсутні підстави щодо припинення права власності, передбачені ст.346 ЦК України. Від третьої особи - Запорізької міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника та заперечення про відмову в задоволенні позовних, оскільки вважають дії третьої особи правомірними та просять застосувати строк позовної давнини, щодо звернення позивача до суду. Третя особа - [PERSON] до суду не з'явилася, своєї думки щодо позовних вимог не висловила. Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.116 ЗК України (в редакції 13.1.2007 року, на дату виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до частини 3 цієї Статті визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Згідно ст.118 ЗК України (в редакції 13.1.2007 року, на дату виникнення спірних правовідносин) питання про безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах норм за заявою громадянина із зазначенням бажаного розміру та мети одержання землі вирішується районною, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями щодо земель державної власності, а стосовно земель комунальної власності - сільською, селищною, міською радою. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (ч.2 ст.118 ЗК України). Передача громадянам, зацікавленим в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації здійснюється за їх заявами на підставі проектів відведення. Системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що безоплатна приватизація земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні заявника відбувається на підставі технічної документації та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (ч.1 та ч.2 ст.118 ЗК України), а передача земельних ділянок у межах норм безоплатної приватизації здійснюється за заявами заінтересованих осіб на підставі проекту їх відведення (ч.ч.6-11 ст.118 ЗК України). Враховуючи, що відповідачка [PERSON] була власником 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 69,9 м2, та фактичним користувачем земельної ділянки на якій було розташовано її житловий будинок, 31.1.2007 року рішенням Запорізької міської ради № 61/155 «Про передачу громадянам земельних ділянок у Заводському районі м. Запоріжжя (кадастровий квартал номер [NUMBER]» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право громадян на земельні ділянки у Заводському районі м. Запоріжжя та передано у власність [PERSON] (відповідачці) для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) земельну ділянку по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га, а також для городництва за цією ж адресою земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0,2681 га (додаток 2 до рішення міської ради). Пунктом 5 Рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.07.2007 року, громадян, зокрема відповідачку, зобов'язано у двомісячний термін після прийняття даного рішення замовити Державні акти на право власності на земельну ділянку, укласти договори оренди землі та подати їх на державну реєстрацію та одержати в установленому законодавством порядку. 27.12.2007 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір дарування 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3059. За вказаним договором дарування дарувальниця (відповідачка) подарувала обдаровуваному (позивачеві) 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 69,9 кв.м, яка знаходиться на земельній ділянці площею 2011 м2. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок А, гл/битні ? цегли житловою площею 39, 4 м2, сарай Б, вбиральня В, гараж Г, літня кухня Д, сарай Е, сарай Ж, душ Н, погріб пг, колодязь № 4, ворота № 5, паркан № 6, паркан № 9, водопровід № 10, замощення № І. В договорі визначено, що на момент складання договору вказана земельна ділянка не приватизована, що підтверджено довідкою, виданою Запорізькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» від 23.11.2007 року № 1566. Відомості щодо прийняття Запорізькою міською радою рішення № 61/155 від 31.07.2007 року про передачу у власність відповідачці [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) земельної ділянки по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1000 га, на якій розташовано житловий будинок та господарські споруди, що передаються у дар відповідачкою за договором дарування позивачеві, відповідачкою ані нотаріуса, ні позивача повідомлено не було. Право власності на отриману в дар частину будинку позивач зареєстрував в ОП ЗМБТІ 22.1.2008 року, про що свідчить витяг ОП ЗМБТІ про реєстрацію права власності серії [NUMBER]. Відповідно до ст.120 ЗК України, на дату виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Отже, з 22.1.2008 року (дати державної реєстрації права власності на 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS]) до позивача, як власника, перейшло право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля. Проте, 19.5.2008 року відповідачкою отриманий Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] площею 0,1000 га. кадастровий номер [NUMBER]. Співвласником цієї земельної ділянки вказано третю особу за цим позовом [PERSON] Вважаючи, що відповідачкою порушено право позивача на безоплатну приватизацію земельної ділянки під належним йому житловим будинком, позивач звернувся до суду з відповідним позовом про скасування права власності відповідача на земельну ділянку по [ADDRESS]. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що зазначене питання вже було предметом судового розгляду в Заводському районному суду м. Запоріжжя. Так, позивач звертався до суду з позовом до відповідачки про виділення долі володіння у спільно сумісній власності земельної ділянки та визнання права власності на 11/25 частину спірної земельної ділянки за адресою по [ADDRESS]. Рішенням Заводського суду м. Запоріжжя від 15.1.2014 року зазначений позов був задоволений в повному обсязі та визнано право власності позивача на 11/25 частину спірної земельної ділянки (справа № 332/3391/13-ц , провадження № 2/332/19/14). Проте, 12.3.2014 року Апеляційним судом Запорізької області апеляційна скарга [PERSON] задоволена та рішення по вказаній справі скасовано в повному обсязі. В якості підстав для скасування рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.1.2014 року по справі № 332/3391/13-ц, провадження № 2/332/19/14 судом зазначається, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що право власності [PERSON] на земельну ділянку не оспорено у встановленому законом порядку, державний акт не скасовано і у порушення законних прав [PERSON] визнано право власності позивача на її земельну ділянку. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтями 118 та 121 ЗК України встановлено, що громадяни мають право приватизувати земельну ділянку, що перебуває у них в користуванні. Позивач з 22.1.2008 року, як власник 11/25 часток житлового будинку [ADDRESS], набув право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності житлова будівля пропорційно розміру будівлі. Згідно до пп. «в» п.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. У відповідності до ст.125 ЗК України (на дату отримання відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку - 19.5.2008 року ) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Проте, станом на 19.5.2008 року підстави для набуття права власності відповідачки на земельну ділянку по [ADDRESS] внаслідок безоплатної приватизації, вже не існувало, оскільки право користування земельною ділянкою перейшло до нового власника будинку - позивача, і саме ним було набуте право приватизувати цю земельну ділянку у відповідності та на підставі ст.118 ЗК України. Таким чином, отримання відповідачкою державного акту на прав власності та державна реєстрація за відповідачкою права власності є незаконним та таким що порушують ст.ст.118,120 ЗК України та ст.377 ЦК України. Рішення Запорізької міської ради в частині передачі у власність земельної ділянки відповідачці для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з моменту укладення відповідачкою договору дарування житлового будинку по [ADDRESS] вже не могло бути виконано та втратило чинність з тих же самих підстав - у зв'язку з переходом права користування земельною ділянкою по [ADDRESS] до іншої особи - позивача. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вищезазначені способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Крім того, у п.5 рішення № 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. У справі, що розглядається, відповідачці на підставі рішення Запорізької міської ради від 31.1.2007 року №61/155 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] площею 0,1000 га. кадастровий номер [NUMBER]. За таких обставин вказане рішення міської ради № 61/155 в частині передачі у власність відповідачці спірної земельної ділянки не може бути змінено Запорізькою міською радою шляхом його скасування або визнання таким, що втратило чинність і підлягає визнанню таким, що втратило чинність у судовому порядку. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі, у зв'язку з їх обґрунтованістю й доведеністю. Щодо стверджень представника відповідача про відсутність підстав припинення права власності, згідно ст.346 ЦК України, суд вважає їх безпідставними, оскільки ч.2 вказаної Статті передбачає можливість припинення права власності й в інших випадках, встановлених законом. Окрім того, згідно ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Посилання представника відповідача на вичерпність підстав припинення права власності в даному випадку на земельну ділянку, суд вважає безпідставним, оскільки, на думку суду, встановлений ст.140 ЗК України, перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, встановлений для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом з тим, суд вважає, що відповідачка набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування. Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-57цс13. Щодо застосування строку позовної давнини, про що зазначено в запереченнях Запорізької міської ради, суд вважає дане ствердження безпідставним, оскільки з позовом про захист свого права щодо спірної земельної ділянки, позивач звертався до суду ще в липні 2013 року (справа № 332/3391/13-ц, провадження № 2/332/19/14), й при розгляді вказаної справи суд не визнав пропуску строку звернення. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягнення з відповідача в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved