Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в розмірі 13 567 грн. 31 коп. Свої вимоги мотивує тим, що з 1989 року по 2007 рік він був одружений та проживав однією сім'єю з [PERSON]. За час подружнього життя, а саме [INFO] року, у них народився син [PERSON]. 17 серпня 2001 року Зарічним районним судом м. Суми винесено рішення про розірвання шлюбу між ними та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі ? % частини заробітку. Через пару місяців після розлучення з дружиною вони помирилися і продовжували проживати однією сім'єю, що встановлено рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 28 жовтня 2008 року справа № 2-2412/08, господарство вели разом, а тому всі кошти, в тому числі і заробітна плата йшла на потреби їх сім'ї. 25 жовтня 2013 року позивач ознайомився з матеріалами виконавчого провадження по справі № 26540768, серед інших документів була заява [PERSON] від 13 травня 2011 року до виконавчого органу, про прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів. 27 травня 2011 року державним виконавцем Ковпаківського органу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату позивача. Як вбачається з постанови, підставою для її винесення є виконавчий лист № 2-3090, виданий Зарічним районним судом м.Суми 17 серпня 2001 року, при чому в постанові зазначено, що заборгованість утворилась за період з 12 серпня 2004 року по 12 серпня 2007 року, а утримання проводити починаючи з 12 серпня 2004 року. Позивач зазначає, що про стягнення коштів йому стало відомо тільки після отримання ним заробітної плати. Після цього ним була написана заява до Прокуратури м.Суми про перевірку по викладеним фактам по виконавчому провадженню та законність дій державного виконавця. З матеріалів виконавчого провадження зрозуміло, що повторно заяву про прийняття виконавчого документу до виконання було написано 13.05.2011 року в той час коли синові [PERSON] виповнилося уже 22 роки, згідно чинного законодавства період повинен був відраховуватися з 13.05.2008р. по 13.05.2011р., сину ж виповнилося 18 років [INFO] року. Також позивач зазначає, що [PERSON] була повторно написана заява про прийняття виконавчого документа до виконання, отже цей документ весь час перебував в неї на руках, а не на виконанні у відділі державної виконавчої служби, а отже не підлягав виконанню в період за який з позивача стягнуті аліменти. З наведених вище доводів та фактів позивач вважає, що кошти з нього відраховано безпідставно і підлягають поверненню. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовну заяву підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю та пропуском позивачем позовної давності. Представник третьої особи Ковпаківський відділ державної виконавчої служби м. Суми в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що підставою для пред'явлення позову є, на думку позивача, незаконне стягнення з нього аліментів на утримання їх спільного сина з відповідачем [PERSON]. Спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачкою, ґрунтуються на рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 17.08.2001р. по цивільній справі № 2-3090/01 та його наступному примусовому виконанню на підставі виконавчого листа шляхом утримання аліментів з заробітної плати. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. З матеріалів справи вбачається, що позивачу було відомо про стягнення з нього аліментів та його розуміння того факту, що аліменти стягуються саме на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17.08.2001р. по цивільній справі № 2-3090/01. (а.с.13-17) Останнє утримання аліментів з позивача мало місце у вересні 2012 року. Підстава для стягнення не змінювалась і позивачем дії ДВС не оскаржувались. Отже, з 16 серпня 2011 року у позивача, який вважав свої права порушеними, виникло право звернутися з відповідним позовом до відповідачки або оскаржити дії органів держаної виконавчої служби. Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно п. 4 цієї ж статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки строк позовної давності по взаємовідносинам позивача і відповідачки сплинув 16 серпня 2014 року, а позов пред'явлено позивачем 18 лютого 2016 року, тобто після закінчення даного строку. Згідно ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно 15 ЦПК України Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; Інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так на думку суду окремо слід зауважити, що в даному випадку позивач вважає, що відповідачка отримала кошти незаконно і вони підлягають поверненню, однак власне позивачем не оскаржувались дії та рішення безпосередньо органу, який здійснював примусове стягнення коштів. Відповідач у даному випадку була лише суб'єктом, на чию користь було виконано рішення, а безпосереднє виконання (а рівно і законність цього виконання) є виключною компетенцією органів державної виконавчої служби. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають. З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв'язку з відмовою в позові судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed