Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила надати [PERSON], [INFO] року народження дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] року народження до країн, які входять до Шенгенської зони, а саме до Польщі, Болгарії, Германії, Іспанії та до Російської Федерації, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO] року народження, терміном на один рік; дозволити [PERSON] або її офіційному представнику, без згоди батька дитини - [PERSON], оформлювати документи для виїзду неповнолітньої [PERSON], [INFO] року народження у супроводі матері за межі України до країн, які входять до Шенгенської зони, а саме до Польщі, Болгарії, Германії, Іспанії та до Російської Федерації. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого вони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] року. Шлюб було розірвано рішенням Петровського районного суду м. Донецьк від 15.04.2013 року, місце мешкання дитини згідно рішення суду було визначено з матір'ю, рішенням суду від 08.02.2013 року на користь позивача з [PERSON] було стягнуто аліменти у розмірі ? частини з усіх видів доходів на утримання дитини. Відповідач рішення суду по сплаті аліментів належним чином не виконує. В зв'язку із початком бойових дій в м. Донецьк [PERSON] була змушена разом з дитиною виїхати до м. Запоріжжя. 25.04.2014 року [PERSON] було надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України. 04.02.2017 року вона уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON]. На теперішній час знаходиться разом з дитиною в Польщі в зв'язку із тим, що має нову родину та небезпекою перебування в м. Донецьк. Посилається на те, що утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Місцем мешкання її та дитини в Польщі є будинок її чоловіка, під час перебування в Польщі дитина відвідує навчальний заклад в м. Лодзьке у початковій школі Вишанове. Для забезпечення повноцінного розвитку дитини та її відпочинку в країнах Шенгенської зони, а саме Польщі, Болгарії, Германії, Іспанії та у Російській Федерації просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] до країн, які входять до Шенгенської зони, а сам до Польщі, Болгарії, Германії, Іспанії та до Російської Федерації без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] терміном на один рік, дозволити [PERSON] або її офіційному представнику без згоди батька, [PERSON], оформлювати документи для виїзду неповнолітньої [PERSON] у супроводі матері за межі України до країн Шенгенської зони, а саме Польщі, Болгарії, Германії, Іспанії та до Російської Федерації. Відповідно до ухвали суду від 28.03.2018 року по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонами по справі надано заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу в особі [PERSON] вручено адресату. Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. В своєму відзиві на позов [PERSON] не визнає позовні вимоги [PERSON] Посилається на те, що [PERSON] тривалий час знаходиться на території Польщі, перешкоджає спілкуванню з дитиною. Не заперечує щодо наявності заборгованості по аліментам, однак зазначає, що [PERSON] створювала перешкоди для добровільної сплати аліментів, нею не було відкрито відповідний рахунок в державному банку для добровільної сплати в період коли виконавче провадження було втрачено. З моменту поновлення виконавчого провадження аліменти надходять на рахунок ПАТ «Державний ощадний банк України». [PERSON] свідомо порушила його права, як батька, самостійно визначаючи пріоритети розвитку дитини. Виїзд дозволив позивачу не виконувати рішення Апеляційного суду Донецької області в справі №261/4637/13-ц про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа, Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації, в своєму відзиві залишили вирішення справи на розсуд суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Перешкод для розгляду справи немає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 15 квітня 2013 року (а. с. 15) Від шлюбу сторони мають спільну дитини - [PERSON], [INFO] (а. с. 14) При розірванні шлюбу судом було визначено місце мешкання дитини разом з матір'ю, [PERSON] 04 березня 2014 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а. с. 13) Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області було задоволено заяву [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] про відновлення втраченого судового провадження в частині змісту рішення Петровського районного суду м. Донецька №261/429/13-ц від 08.02.2013 року про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів доходів відповідача, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 30.01.2013 року до повноліття дитини та видано дублікат виконавчого листа (а. с. 17,18-20) [PERSON] під час втрати виконавчого провадження мав заборгованість по сплаті аліментів, однак після його поновлення платежі надходять регулярно, боржником сплата на користь стягувача (а. с. 21, 136) 25.01.2017 року Дзержинським міським судом Донецької області частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], надано дозвіл на тимчасовий виїзд позивача з дитиною, [PERSON] без згоди та дозволу батька строком до 25.01.2018 року (а. с. 24-25) 04.02.2017 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином Польщі [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]» (а. с. 26-27) Дитина, [PERSON], перетинала державний кордон України 11.09.2014 року, 27.02.2017 року та 21.04.2017 року, та з 21.04.2017 року постійно знаходиться на території Польщі (а. с. 144) Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. На підставі вказаного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18 зробила правовий висновок, згідно з яким тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Також суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України) Учасник процесу звільняється від доказування на підставі положень ст. 82 ЦПК України, в якій міститься вичерпний перелік підстав, який не підлягає розширеному тлумаченню. В якості належних та припустимих доказів позивач посилається на рішення Окружного суду в м. Серадз Республіки Польща, його висновок та висновок психолого - педагогічної консультації м. Верушув Республіки Польща. Вказані докази суд не приймає з огляду на таке. Постановою Верховної Ради України № 3941-XII ( 3941-12 ) від 04.02.1994 року було ратифіковано Договір між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах. Відповідно до ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Згідно ст. 472 ЦПК України порядок подання клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню 1. Клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою. 2. До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; 3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України Вказані дії позивачем та його представником не було вжито, тому суд не може визнати належними та припустимими доказами копії рішення Окружного суду в м. Серадз Республіки Польща, його висновок та висновок психолого - педагогічної консультації м. Верушув Республіки Польща. Позивачем не надано підтверджуючих документів, які б підтвердили місце мешкання саме в будинку [PERSON], необхідності оздоровлення в перелічених країнах та не доведено утримання дитини. З матеріалів справи вбачається, що жодна з перелічених в позові обставин не доведена належними та припустимим доказами, а отже позивач не виконав свого процесуального обов'язку довести кожну обставину справи, на яку він посилається. В зв'язку із необґрунтованістю позовних вимог,

Outcome: dismissed