Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON]\~про визнання\~осіб такими,\~що втратили\~право користування\~житловим приміщенням\~та зняття\~з реєстрації посилаючись на те, що він є власником житлового будинку № 6 по вул. Українська в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. В будинку крім нього зареєстровані відповідачі. Відповідачі, перебуваючи зареєстрованими в його житловому будинку та не проживаючи в ньому, обмежують його право розпоряджатись своїм майном. У нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, с. Велика Знамянка, вул. Українська, 6. Ухвалою суду від 01.10.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження у справі. У зазначений відповідачам строк в ухвалі від 01.10.2018 року відповідачі не надали суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулось поштові відправлення з відміткою «за закінченням строку зберігання». У зв'язку з неподанням відповідачами відзиву на позовну заяву, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що власником житлового будинку № 6 по вул. Українська в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області є [PERSON], що підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок, виготовлений 06.03.1990 р. Запорізьким МБТІ, інвентарний номер 712 (а.с. 6-8). В зазначеному будинку залишаються зареєстрованими відповідачі, що підтверджується довідкою № 4105, виданої 06.09.2018 року виконавчим комітетом Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області (а.с. 12). Згідно довідки голови квартального комітету №15 від 19.07.2018 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з липня 2017 року (а.с. 9). Пункт 7 ст.\~92\~Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~150\~Житлового кодексу\~України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. Згідно ст.\~383\~ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу приписів ст.\~321\~ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 386\~ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.1 ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Як вбачається з наданих суду матеріалів справи [PERSON] не є власником житлового будинку № 6 по вул. Українська в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. Згідно технічного паспорту на будинок власником є [PERSON] Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~405\~ЦК України члени сім'ївласника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Виходячи зі змісту вказаних норм права, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, до якого вони вселились як члени сім'ї, так і не родичі повинен довести, що протягом як мінімум одного року колишній член сім'ї без поважних причин не проживає в житловому приміщенні, а не член сімї протягом шести місяців. У разі, якщо особа для підтвердження своїх вимог перед поданням до суду позову про визнання осіб такими, що втратили право користування, звертається до органів місцевого самоврядування, то ними складаються акти в різний час протягом певного періоду (в данному випадку протягом року) з зазначенням фактів, які підтверджують непроживання особи в житловому приміщенні та втрату інтересу до права користування житлом. Натомість подані до суду позивачем заяви сусідів [PERSON] та [PERSON] від 12.09.2018 року та 14.09.2018 року не є актами органу виконавчої влади, та взагалі не містить опису фактів та обставин, за яких представник органу місцевого самоврядування виявить, що відповідачі дійсно не мешкають за адресою позивача і втратили інтерес до права користування цим житлом, з яких причин та де перебувають в разі не проживання в будинку. До того ж, заяви були складені лише за два дні і в день звернення [PERSON] до суду. Тому такий доказ може мати правове значення лише у сукупності з іншими доказами у справі, які підтверджують факт відсутності відповідачів без поважних причин в житловому приміщенні, де вони мають право користування. Згідно з довідкою, виданої Виконавчим комітетом Камянсько-Дніпровської ради Запорізької області за № 4105 від 06.09.2018 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], та має такий склад сімї: [PERSON] донька, [INFO], [PERSON] не родич, 1968р.н., [PERSON] не родич, [INFO] При цьому документ не містить інформації про те, що член сімї позивача, а саме відповідач [PERSON], не проживає в належному позивачу житловому будинку понад один рік без поважних причин, а не члени сімї [PERSON] та [PERSON] понад шість місяців без поважних причин (а.с. 12). За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що факт відсутності відповідачів за адресою: Запорізька обл., Камянсько-Дніпровський район, с. Велика Знамянка, вул. Українська, 6, без поважних причин протягом шести місяців та року являється доведеним. Суд також зауважує, що захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття ст.\~15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Отже, судовому захисту підлягають лише порушене право або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміни стану прав та обов'язків позивача або створення об'єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки особи. Лише в такому разі позовні вимоги можуть бути задоволені. Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилався на порушення відповідачами його права вільно розпоряджатися та користуватися майном за своєю волею, внаслідок чого у нього проблеми зі сплатою комунальних послуг. Але дане майно згідно законодавства йому не належить. Однак, позивач жодного доказу на підтвердження того, що через реєстрацію відповідачів за адресою неналежного йому житлового будинку створюються перешкоди реалізації його повноважень власника, не надав. Між тим, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тим більше доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що саме він є власником вказаного житлового будинку, те, що відповідачі тривалий час (понад 1 рік та 6 місяців) без поважних причин не проживають у спірному приміщенні, як і доказів того, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили інтерес до права користування житловим приміщенням, а їх протиправною поведінкою створюються перешкоди у реалізації повноважень власника. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed