Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] . В даному будинку разом зі ним зареєстрована відповідач, [PERSON] . Однак, починаючи з серпня 2018 року, відповідач, без поважних причин у зазначеному будинку не проживає. На підставі викладеного вище, позивач вважає за можливе звернутись до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщення, відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.09.2020 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 18.12.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги з підстав, наведених в позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судовому засідання позов не визнала та пояснила, що під час перебування у шлюбі з позивачем вони спільно виплачували кредит, який брали на купівлю будинку [ADDRESS] , у зв`язку з чим позбавлення її права користування вказаним житловим приміщенням порушує її права як власника. Після розлучення, в серпні 2018 року, вона вимушена була змінити місце проживання. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССГ №514974, [PERSON] є власником 50/100 частки об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.сп.7). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 43 від 22.01.2020 року, виданої виконавчим комітетом Новоборівської селищної ради, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.сп.12). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства в [ADDRESS] , складеного 29.01.2020 року за участі депутата Новоборівської селищної ради в присутності свідків (сусідів) [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації не проживає з серпня 2018 року (а.сп.5). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач та відповідач спільно брали кредит на купівлю будинку [ADDRESS] , однак сам кредит оформлявся на матір позивача. Також, щоб вигідніше здійснити купівлю-продаж будинку, позивач оформив здійснення даного правочину у виді договору дарування. Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача наданих в судовому засіданні, вбачається, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку, позбавляє його можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. З часу зміни місця проживання [PERSON] їй не чиняться перешкоди у доступі до спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Відповідно до висновків Верховного суду України у справі № 6-709цс16 (аналогічна № 6-158цс14) було висловлено позицію: власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання такої особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо можливого порушення прав відповідача, як власника (співвласника) житлового будинку [ADDRESS] , то суд критично оцінює пояснення [PERSON] та свідка [PERSON] виходячи з наступного. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідач вказуючи, що в разі задоволення позовних вимог буде порушено її права як власника, не надає суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності набуття даного права на об`єкт нерухомого майна, як одноособово, так і під час перебування у шлюбі з позивачем. Крім того, сам договір дарування свідчить про набуття позивачем права власності на 50/100 частки майна одноособово, а не як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на те, що право власності на частку будинку позивач здобув на підставі договору дарування, вказаний договір у встановленому законом порядку не визнано недійсним, а тому зазначене майно є його приватною власністю. Відповідачем суду не надано доказів того, що за рішенням суду вказаний будинок визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як і не доведено факт спільного отримання сторонами кредитних коштів для придбання квартири. Крім цього, як зазначила сама відповідач в судовому засіданні, кредит було оформлено на матір позивача, а не на неї чи на [PERSON] . На підставі зазначеного суд вважає доводи відповідача в частині можливого її порушення прав як власника житла, безпідставними та необґрунтованими. Суд також враховує, що відповідач протягом тривалого часу проживає за іншою адресою, в спірному будинку відсутні її особисті речі, а тому має можливість змінити своє зареєстроване місце проживання. Також, відповідачем не надано доказів того, що їй будь яким способом чиняться перешкоди у доступі до будинку, в якому вона зареєстрована. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що право власності позивача порушується, реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення у повному обсязі. Доказів, які б спростували вищезазначене, відповідачем суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Outcome: approved