Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою по [ADDRESS] . На обґрунтування позову послався на те, що згідно з ордером про зайняття жилого приміщення, виданого шахта № 10 «Великомостівська» 06.01.1987 рокувін вселився в квартиру по [ADDRESS] . В квартирі по [ADDRESS] , крім нього, зареєстровані відповідачі. Стверджує, що є основним квартиронаймачем по [ADDRESS] .Також зазначає, що відповідачі багато років у квартирі не проживають, жодним чином в її утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймають, у зв`язку із чим завдають йому значних матеріальних збитків по утриманню квартири.Вказує, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.05.2016 року йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] та [PERSON] із їхніми дітьми було відмовлено та відповідно задоволено зустрічніпозовні заяви про зобов`язання усунути перешкод в користуванні квартирою та зселення. На протязі більше ніж три роки жодних спроб про вселення відповідачі не вчиняли, не звертались у Червоноградський МВ ВДВС ГТУЮ уЛьвівській області. Згідно акту КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 08.08.2019 року відповідачі не проживають у квартирі по [ADDRESS] . Зазначає, що являється важко хворою людиною, постійно перебуває на лікуванні в Червоноградській ЦМЛ і витрачає значні кошти на лікування. Позивачу ампутовано дві ноги, йому необхідний постійний догляд. Згідно висновку МСЕК від 16.10.2019 року № 1149 йому встановлено І групу інвалідності безтерміново. Як встановлено рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.05.2016 року, відповідачі не проживають у спірній квартирі у зв`язку із тим, що виїхали на постійне проживання в інші місця. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 07.11.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду по суті. 28.11.2019 року представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 16.03.2020 року відкладено судовий розгляд. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 17.06.2020 року відкладено судовий розгляд. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та її дітей в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. [PERSON] 24.12.2019 року подала до суду заяву, в якій просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Пояснила, що неодноразово пропонувала батькові надати йому кошти на поточний ремонт та оплату комунальних послуг, на що відповідач відмовлявся. [PERSON] 24.12.2019 року подала до суду заяву, в якій просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.05.2016 року, яке набрало законної сили 19.08.2016 року, встановлено, що [PERSON] як працівнику шахти №10 «Великомостівська» було надано квартиру по [ADDRESS] . Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як видно з довідки про склад сім`ї № 11562 від 10.09.2019 Відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області в указаній вище квартирі, крім позивача, зареєстровані відповідачі. Згідно з копією акту КП «Червонограджитлокомунсервіс» виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 08.08.2019 року № 340 на час складання акту у спірній квартирі відповідачі не проживають. Крім цього, відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 30.01.2020 року № 11 визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] є недоцільним. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. В силу положень ч.1 ст.71 та ч.1 ст.163 Житлового кодексу України у разі відсутності наймача та членів його сім`ї, за ними зберігається займане жиле приміщення протягом шести місяців. Верховний Суд України у своїй Ухвалі від 15 грудня 2010 року зазначив - за положеннями ч.ч. 1, 2, п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пп. 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, даних у п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» про те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Стаття 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Як встановлено судом, відповідачу [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності по загальному захворюванню з дитинства. У зв`язку зі спеціальною освітою виїхала на роботу за межі м. Червонограда. Власного житла ні відповідач [PERSON] , ні її чоловік не мають. Останні проживають на території Російської Федерації, працюють, їхній син - [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад (а.с. 105-112). Оскільки неповнолітні діти повинні проживати з батьками, а діти навчаються в навчальних закладах, то [PERSON] вимушена, з метою їх нагляду, піклування, та виховання проживати з ними, а вони з нею. Крім цього, як зазначають відповідачі вони неодноразово приїжджали та намагалися увійти у спірну квартиру, але дружина позивача постійно змінює замки до вхідних дверей, чим чинила та чинить їм перешкоди у проживанні. На неодноразові пропозиції сплачувати свою частку за житло та комунальні послуги позивач відмовляв, жодних претензій, тим більше в судовому порядку за весь період відсутності про оплату за житло та комунальні послуги останній не пред`являв. Зазначене вище дає суду підстави вважати, що відповідачі з поважних причин не проживали у спірному помешканні понад 6 місяців. На підставі наведеного вище, суд не вбачає обгрунтованих, законних підстав для задоволення позову, а отже, в задоволенні такого слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed