Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) на користь позивача завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в сумі 100000,00 грн. та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в сумі 85122,53 грн.; витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 2000,00 грн.; витрати на надання правової допомоги в сумі 8000,00 грн.; грошові кошти на відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 1000,00 грн., що разом становить 105122,53грн. В обґрунтування позову зазначає, що 17.12.2017 року біля 9 год. на автодорозі сполученням Оброшино - Наварія, Пустомитівського району Львівської області, в районі відмітки 2км+350м відбулося зіткнення автомобіля марки «Форд Транзит» р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Фольксваген Гольф» р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , в результаті якої обидва автомобілі отримали пошкодження. В день ДТП, 17.12.2018 року, позивачем про факт ДТП повідомлено МТСБУ, на підставі чого заведена справа №47020. Працівниками Пустомитівського ВП відносно [PERSON] було складено адміністративний протокол про порушення ним ПДР за ст.124 КУпАП та скеровано до Пустомитівського районного суду для розгляду по суті. Постановою Пустомитівського районного суду від 27.02.2018 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП закрито - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] на вищевказане рішення залишено без задоволення, а постанову судді Пустомитівського районного суду від 27.02.2018 року про закриття провадження щодо [PERSON] , залишено без змін. Крім цього, працівниками Пустомитівського ВП відносно [PERSON] складено протокол про порушення ПДР за ст.124 КУпАП та скеровано для розгляду до Франківського районного суду м. Львова. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27.04.2018 року провадження у справі відносно [PERSON] закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. В результаті ДТП автомобіль позивача отримав значні пошкодження, а [PERSON] отримав незначні тілесні ушкодження та моральний стрес. Враховуючи те, що позивач є пенсіонером, учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, без автомобіля не можу вести повноцінне життя, тому діями [PERSON] йому заподіяно значну моральну шкоду. Відповідно до висновку №97 від 22.04.2018 року судового експерта Галамай Я.І., вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Форд Транзит» р.н. [NUMBER] внаслідок ДТП в цінах на дату огляду (20.03.2018 р.) без врахування ПДВ становить 185122,53 грн. У [PERSON] був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Збитки, заподіяні позивачу внаслідок ДТП складаються з наступного: матеріальна шкоду у вигляді вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Форд Транзит» р.н. [NUMBER] становить 185122,53 гривні; вартість проведення експертного автотоварознавчого дослідження становить 2000 грн., вартість послуг адвоката 8000 грн., моральна шкода - 10000 гривень, а всього на загальну суму 205122,53 гривень. МТСБУ позивачем про подію ДТП було повідомлено 17.12.2018 року, в подальшому, скеровано додатково заяви з відповідними документами: 29.12.2018 року та 15.02.2019 року. Крім цього, неодноразово телефонував на №38044-239-2030. Однак, на момент звернення до суду із позовом жодної інформації не направлено, незважаючи на те, що з часу ДТП минуло 15 місяців та сплили строки для задоволення виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування. Таким чином на підставі ст.ст. 16, 22, 23, 1166-1167, 1172, 1187-1188 ЦК України позивач звертається до суду із позовом та просить такий задоволити. Ухвалою судді від 09.04.2019 року відкрито провадження у справі. 29.05.2019 року на адресу суду подано відзив представником відповідача [PERSON] , в якому представник відповідача позов заперечив. Просить в задоволенні такого відмовити. В обґрунтування зазначає, що обов`язковою умовою відшкодування шкоди є встановлення вини особи, яка її завдала. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27.04.2018 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. Згідно даної постанови вбачається, що у разі закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП, вина особи не встановлюється. Така позиція суду узгоджується з узагальненим науково-консультативним висновком науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України. Не може бути доказом винуватості у завданні [PERSON] шкоди [PERSON] постанова Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.02.2018 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2018 рок, якою провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності передбаченої ст.124 КУпАП закрито - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Огляд даного автомобіля проводився у відсутності [PERSON] , що суперечить п.5.2. «Методики проведення товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», а саме бути присутнім учасникові ДТП при огляді транспортного засобу. Про час та дату огляду даного автомобіля [PERSON] ніхто не повідомляв. Крім цього, як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження №97 від 22 квітня 2018 року, як додатки до нього були додані світлини на 6-ти аркушах, які [PERSON] не отримував, а відтак даний висновок є не належним доказом в розумінні cт. 77 ПДК України. Попри те, що вищезазначеним висновком визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача, [PERSON] не представив жодних доказів (товарні, фіскальні чеки, акти виконаних робіт та інше), на підтвердження того що він поніс саме такі витрати на відновлення пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП. Разом із позовом не долучено жодного документа, в даному випадку свідоцтва про реєстрації транспортного засобу, на підтвердження того, що на момент ДТП, а саме 17.12.2017 року, чи на даний час автомобіль марки «Ford Transit», д.н.з [NUMBER] належить саме [PERSON] . Більше того позивачем не долучено жодного документу на підтвердження того, що момент ДТП [PERSON] на належній правовій основі керував вищезазначеним транспортним засобом. Зважаючи на те що [PERSON] вважає даний позов безпідставне підлягає також стягненню на користь позивача витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 2000 грн. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання йому моральної шкоди внаслідок ДТП на суму 10 000, 00 грн. Зважаючи на те, що сторона відповідача [PERSON] заявлений позов [PERSON] вважає безпідставним, а відтак і не має підстав для стягнення витрат на правову допомогу. 30.05.2019 року на адресу суду від представника відповідача МТСБУ надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що позов є безпідставним та в задоволенні такого просить відмовити. 26.06.2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів. 14.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 14.12.2020 року справу призначено до судового розгляду. В ході судового розгляд справи представник позивача позов підтримав з підстав у ньому наведених, просить позов задоволити у повному обсязі. В судове засідання призначене на 03.06.2021 року не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача МТСБУ Приступа Л. Л. позов заперечив, підтримав поданий ним на адресу суду відзив на позовну заяву. В судове засідання призначене на 03.06.2021 року не з`явився, хоч був належним чином повідомленим про час та місце розгляд справи. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. 17 грудня 2017 року приблизно 09.00 год. на автодорозі сполучення Оброшино-Наварія, Пустомитівського р-ну, Львівської області, в районні відмітки 2 км. + 350 м. відбулося зіткнення автомобіля марки «Ford Transit» д.н.з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки WOLKSVAGEN GOLF номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Встановлено, що водія автомобіля марки WOLKSVAGEN GOLF номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на момент настання ДТП. Згідно із копії посвідчення серії [NUMBER] від 017.09.2013 року встановлено, що [PERSON] є учасником бойових дій. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.02.2018 року, залишеної без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2018 року, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності передбаченої ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27.04.2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України) Згідно з вимогами ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства обов`язковою умовою відшкодування шкоди є встановлення вини особи, яка її завдала (в даному випадку [PERSON] ). Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27.04.2018 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. Разом з тим згідно даної постанови вбачається, що у разі закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП, вина особи не встановлюється. Така позиція суду узгоджується з узагальненим науково-консультативним висновком науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України. З дослідженої в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення відносно нього встановлено, що у провину [PERSON] ставилось порушення п. 2.10 б, 9.9а, е, 9.10 Правил дорожнього руху. Відповідно до п. 2.10 б Правил дорожнього руху у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил Відповідно до п. 9.9 а, е Правил дорожнього руху аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена:а) у разі вимушеної зупинки на дорозі; е) у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Згідно із п. 9.10 Правил дорожнього руху разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі: а) скоєння дорожньо-транспортної пригоди; б) вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100 м. Позивач [PERSON] суду пояснив, що рухався зі швидкістю 30км./год. у час настання ДТП дорога була засніжена, видимість погана. На місці зіткнення дорога була перекрита. Не зміг об`їхати автомобіль відповідача, який стояв припаркований на його смузі руху та зіткнувся лівою стороною Фольцвагена, в якого було зіткнення ще з чотирьома машинами. Зазначив, що на автомобілі відповідача не було увімкнено фар, стопів, аварійний знак не світився, а тому порушення [PERSON] Правил дорожнього руху стало причиною зіткнення автомобілем під керуванням [PERSON] з автомобілем відповідача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду поясни, що в день настання дорожньо-транспортної пригоди з припаркованим його автомобілем Фольцваген Гольф здійснив зіткнення автомобіль Форд Транзит під керуванням відповідача [PERSON] . Автомобіль [PERSON] стояв на дорозі ближче до узбіччя із увімкненими сигналом аварійної світлової сигналізації та габаритних вогнів автомобіля, та не був учасником ДТП. Автомобіль під керування позивача рухався зі швидкістю 60-70 км./год., мав можливість об`їхати автомобіль [PERSON] . На зазначеній частині проїжджої частини в той час не було туману, схилу чи підйому дороги. Вважає, що зіткнення відбулось через перевищення [PERSON] швидкісного режиму. Від удару автомобіль [PERSON] здійснив зіткнення з автомобілем марки Лада 99, який був припаркований попереду водієм. На момент удару з автомобілем під керуванням позивача між автомобілем Лада Калина та Лада 99 відбулося також зіткнення та ці автомобілі стояли із увімкненими аварійними сигналами. Після удару автомобіля відповідача автомобілем позивача у автомобілі під керування [PERSON] вимкнувся блок запобіжника, що призвело до вимкнення усіх сигнальних покажчиків, зокрема і сигналу аварійної світлової сигналізації. Суд критично оцінює надані пояснення позивача щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, оскільки такі спростовані поясненнями відповідача, допитаного в якості свідка, а також поясненнями свідків водії учасників дорожньо-транспортної пригоди, зокрема свідка [PERSON] та [PERSON] , які ствердили, що в момент зіткнення автомобіля під керуванням позивача із автомобілем відповідача, автомобіль відповідача стояв на узбіччі дороги із увімкненою світловою сигналізацією, оскільки зупинився та вийшов із автомобіля. Автомобіль під керування [PERSON] мав можливість уникнути зіткнення із автомобілем відповідача, оскільки зліва від зупиненого автомобіля [PERSON] було близько 3 м. полоси зустрічного руху, однак через перевищення швидкості, несприятливі погодні умови та дорожню обстановку (слизька дорога, схил) автомобіль [PERSON] не зміг уникнути зіткнення з припаркованим автомобілем [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що він в якості працівника поліції прибув на місце ДТП за участі декількох автомобілів. Зі слів учасників ДТП був сильний туман, слизько. Відповідно до п.2.1. ст.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до п. 22.1 статті 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з п.п. «а» п.41.1. ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Пунктом 1.7. ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Тобто, необхідною умовою для проведення регламентної виплати за шкоду, заподіяну внаслідок пошкодження транспортного засобу потерпілого є факт наявності договору страхування, укладеного стосовно пошкодженого транспортного засобу. Відсутність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по відношенню до транспортного засобу - учасника ДТП, свідчить про незабезпеченість такого транспортного засобу. Відповідно до п. 13.1. ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються Е. . обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБ. порядку, визначеному цим Законом. При цьому Закон не передбачає, що МТСБУ відшкодовує шкоду зазначеній категорії осіб, якщо належний їм транспортний засіб є незабезпеченим, оскільки він - зазначений на дату ДТП у договорі страхування цивільно-правової відповідальності. Зокрема, такий висновок випливає з постанови Верховного суду від 31 жовтня 2018р. по справі №204/3413/16-ц зі касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Кредо» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 р. Згідно з п.п. 37.1.4. п.37.1. ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Наявні в матеріалах справи копії повідомлення про ДТП і заяви про виплату свідчать про те, що вони датовані 19.02.2019 р. і подані після спливу річного строку з моменту скоєння ДТП, а отже МТСБУ правомірно прийшло до висновку про наявність ще однієї підстави для відмови у виплаті відшкодування, оскільки як вбачається із копії постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 р. по справі №450/21/18 ДТП сталося 17.12.2017 р. Відповідно до ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Пунктом 41.1. ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 97 від 22 квітня 2018 року вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля Форд Транзит, реєстраційний номер [NUMBER] після ДТП від 17.12.2017 р. становить 68104,14 грн., а не 185122,53 грн., як це заявляє позивач. Окрім того, як вбачається із Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 97 від 22 квітня 2018 року судовий експерт Галамай Я. І. не був повідомлений про кримінальну відповідальність. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 97 від 22.04.2018 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Дослідженими в ході судового розгляд справи доказами, зокрема і поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні судом не встановлено вини [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про те, що відсутні докази, що шкода, заподіяна [PERSON] внаслідок пошкодження керованого ним транспортного засобу, заподіяна з вини відповідача. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до Постанови пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність її заподіювача, наявність причинового зв`язку між шкодою та діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди позивачем має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, за встановленої судом відсутності підстав для відшкодування матеріальної шкоди, та вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди заподіяння [PERSON] моральної шкоди, яку він оцінює у зазначеному ним у позовній заяві розмірі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі суд зазначає про відсутність підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача, понесених останнім судових витрат. Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed