Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 74 958 грн. та судові витрати по справі в розмірі 768,40 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 11 серпня 2017 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, засвідчений письмовою розпискою, яка складена власноручно відповідачем у присутності [PERSON] та позикодавця, а саме: на суму 2 600 євро з кінцевим терміном повернення боргу 01.10.2017. Однак до теперішнього часу на його неодноразові прохання, відповідач із не зрозумілих йому причин відмовляється повернути борг. Курс гривні НБУ для євро станом на 11.07.2019, а саме на день складання позову становить: за 100 євро - 28,83 грн., тобто сума боргу [PERSON] перед позивачем складає 74 958 грн. У зв`язку з викладеним позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення по обставинах справи та просив стягнути з відповідача на користь позивача 74 958 грн. та судові витрати по справі. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, який про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся за зареєстрованою адресою проживання та через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши всі перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 11 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав у борг грошові кошти сумі 2 600 євро до 01.10.2017. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики, відповідачем [PERSON] була написана розписка. Згідно розписки від 11.08.2017 позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 2 600 євро до 01.10.2017. У встановлений у розписці строк, кошти повернуто не було. 07.12.2018 поштовим зв`язком позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу від 05.12.2018 щодо повернення суми боргу згідно розписки та 20.02.2019 повторно надіслано письмову вимогу від 05.12.2018, проте, на день подачі позову до суду, сума боргу не повернута (а.с.7-10). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики/розписки) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме така правова позиція про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Так, у розписці наданій позивачем [PERSON] чітко встановлені сторони зобов`язання (позикодавець і позичальник), грошова сума, яка передається, та термін повернення боргу. З огляду на зміст наданої розписки, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають із договору позики. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки відповідач не повернув борг своєчасно, ні частково, ні у повному обсязі, суд погоджується з позицією позивача, яка викладена в позові, а саме, що днем платежу буде вважатися день складання позову, а тому сума боргу складає 74 958,00 грн. (2 600 євро х 28,83 грн. (курс гривні НБУ для євро станом на 11.07.2019 становить 28,83 грн.)). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 74 958,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн., сплачені при подачі позову. На підставі ст.ст.202, 207, 524, 525, 526, 530, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України та,

Outcome: approved