Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір майнового лізингу №902133 від 12 листопада 2015 року, укладений між ним та відповідачем, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «Авто Інтернешнл+» на його користь кошти в сумі 45 000,00 грн., сплачених на виконання умов цього договору, посилаючись на те, що 12 листопада 2015 року між ним та Лізинговою компанією ТОВ «Авто Інтернешнл+» було укладено Договір майнового лізингу №902133, предметом якого є трактор марки МТЗ моделі 82.1 Беларус. На виконання умов договору позивачем було сплачено 45 000 грн., які попередньо були обумовлені сторонами, як оплата частини вартості трактора. Позивач вважає, що Договір майнового лізингу №902133 від 12 листопада 2015 року необхідно визнати недійсним мотивуючи тим, що договір: містить несправедливі для нього, як споживача, умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача; не посвідчений нотаріально; предмет договору не містить вказівки на річ, визначену індивідуальними ознаками; порушує принцип солідарної відповідальності лізингодавця та продавця; містить ознаки надання фінансових послуг відповідачем, який не має відповідної ліцензії на здійснення такої діяльності. Також відповідач шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, фактично ввів його в оману. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Третя особа в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд, врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 12 листопада 2015 року між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «Авто Інтернешнл+» було укладено Договір майнового лізингу №902133, предметом якого є трактор марки МТЗ моделі 82.1 Беларус, вартістю 225 000 грн. (а.с.а.с. 16-26, 30). На виконання умов договору позивачем було сплачено 45 000 грн. відповідно до копії квитанції про оплату № 0.0.460130691.1 від 12.11.2015 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 32). За умовами вказаного договору (п.п.2.1-3.5) лізингодавець (відповідач) зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізину у користування майно (предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1), а лізингоодержувач (позивач), зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору. Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №4 до договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб (далі - ТЗ) та продавця (постачальника) ТЗ і несе пов'язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника). Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 2 до договору, який є невід'ємною його частиною. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Всі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця до лізингоодержувача в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі. У разі зміни вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою виплати на менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі. В такому випадку вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору. Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем у даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору. Відповідно до п. 16.11 договору додатки до договору є невід'ємною його частиною. Пунктом 3.6 договору також передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Права та обов'язки сторін визначені в розділі 4 договору, у якому єдиним обов'язком лізингодавця є обов'язок передати у користування та володіння лізингодавцю предмет лізингу в порядку, встановленому даним договором, а обов'язки лізингоодержувача є досить суттєвими і містять 14 пунктів, прямо протилежна позиція міститься у частині прав сторін. Згідно п. 5.1. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 5.2. договору встановлено, що лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 2 до даного договору, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати вартості фінансування. Відповідно до п. 6.1. договору з дати підписання акту приймання-передачі (якщо інше не буде погоджено між лізингоодержувачем і лізингодавцем), лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно з його звичайним призначенням. Порядок та умови переходу права власності на предмет лізингу визначені в розділі 11 договору, де передбачено, що в разі належного виконання протягом усього строку дії договору зобов'язань щодо сплати всіх лізингових платежів та інших зобов'язань, визначених договором, лізингоодержувач має право набути у власність предмет лізингу за окремо укладеним договором купівлі-продажу по його викупній (залишковій) вартості, яка становить 1,5% від початкової вартості предмета лізингу, вказаної в додатку №3 до договору. Згідно додатків №2 і №3 до договору, які містять графіки сплати першого і другого лізингових платежів та вхідну інформацію, вартість предмета лізингу становить 205 000,00 грн.; авансовий платіж - 50% - 112 500,00 грн.; сума лізингу - 112 500,00 грн., щомісячний платіж першого лізингового платежу - 9 375,00 грн.; щомісячний платіж другого лізингового платежу - 2 559,72 грн.; вартість фінансування - 45 000,00 грн.; комісія за передачу (3%) - 6 750,00 грн.; викупна вартість - 3 375,00 грн. (а.с.а.с. 28, 29). Додаток №4 до договору містить специфікацію предмета лізингу, у якій марка транспортного засобу зазначена: «МТЗ»; модель: «82.1 Беларус», кількість: «1»; ціна, грн. (в т. ч. ПДВ): 225000. При цьому, продавець чи постачальник предмета лізингу відповідачем не визначався (а.с. 30). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувач на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. (ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону №2664-III). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону №2664-III) Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №2664-III) Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п.3 ч.1 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Авто Інтернешнл+» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. В судовому засіданні було встановлено, що станом на 12.11.2015 року інформація про ТОВ «Авто Інтернешнл+» до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не виносилась. Товариству «Авто Інтернешнл+» статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Отже, станом на 12.11.2015 року, дату укладання між ТОВ «Авто Інтернешнл+» та [PERSON] договору майнового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг майнового лізингу робило неможливим виконання умов договору майного фінансового лізингу з боку ТОВ «Авто Інтернешнл+». Згідно приписів ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (ст. 4 Закону України «Про фінансові по слуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Спірний договір не містить посилань на наявну у відповідача ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що дає підстави вважати що такий дозвіл (ліцензія) у відповідача відсутній, що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. З зазначеного можна зробити висновок, що договір лізингу, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Спірний договір не був нотаріально посвідчений і докази у противагу зазначеному на час розгляду справи в суді відсутні. Крім того, як зазначалось вище, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу трактор є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Отже, предмет договору лізингу не відповідає вимогам ч. 1 ст. 807 ЦК України, оскільки він не визначений індивідуальними ознаками, що вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його. Зокрема, чітко не вказані тип транспортного засобу, марка, модель, модифікація, ідентифікаційний номер тощо. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. З огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що договір майнового лізингу № 902133 від 12 листопада 2015 року підлягає визнанню судом недійсним повністю на підставі ч. 1 ст. 2, ст.3, ст. 215 ЦК України у зв'язку з порушенням при його укладенні: ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він: містить несправедливі для споживача умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача; ст. 799 ЦК України, оскільки договір не посвідчений нотаріально; ст. 807 ЦК України, оскільки предмет договору не містить вказівки на річ, визначену індивідуальними ознаками; ст. 808 ЦК України, оскільки договір порушує принцип солідарної відповідальності лізингодавця та продавця; ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки договір містить ознаки надання фінансових послуг відповідачем, який не має відповідної ліцензії на здійснення такої діяльності. За приписами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У зв'язку з тим, що на виконання умов договору майнового лізингу позивачем на рахунок відповідача 12.11.2015 було сплачено 45 000,00 грн., що підтверджується чеком Приват Банку № 0.0.460130691.1 від 12.11.2015 року (а.с. 32), то ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок повернення у натурі грошових коштів, одержаних на виконання недійсного правочину. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно зі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума сплаченого судового збору, у розмірі 551 грн. 20 коп. за позовну вимогу немайнового характеру та 551 грн. 20 коп. за позовну вимогу майнового характеру, а всього 1 102, 40 грн.

Outcome: approved