Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: - визначити, що дія пункту 3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року до кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] встановлена сторонами договору тимчасово на строк з 16 січня 2010 року по 15 січня 2011 року включно; - визнати несправедливою умову кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, викладену у п.1.1. додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON]; - визнати несправедливою умову кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, викладену у п. 3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON]; - визнати недійсним п. 1.1. додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року до кредитного договору №014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005р укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] з моменту його укладення; - визнати недійсним п.3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року до кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] з моменту його укладення; - визнати неправомірним нарахування ПАТ «Райффайзен банк Аваль» штрафних санкцій за несвоєчасну сплату процентів за кредитним договором № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року [PERSON] у розмірі 3108,78 доларів США. Зазначив, що 26 серпня 2005 року він уклав кредитний договір № 014/17-22/1289-70 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який на час укладання договору іменувався Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль». Згідно п.1.1.-1.4. цього договору банк надав йому кредит у сумі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США строком по 26.08.2025 року з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 10% (десять відсотків) річних. 16 січня 2010 року між ним та банком укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26.08.2005 року. Мета укладення додаткової угоди зазначена сторонами у преамбулі додаткової угоди та визначає, що вона укладається з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. Пунктом 1 додаткової угоди від 16 січня 2010 року зазначено, що тимчасово на строк з 16 січня 2010 року по 15 січня 2011 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 4% річних. Після 15 січня 2011 року проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки в розмірі 10% річних. При цьому така зміна процентної ставки за кредитом не потребувала укладання окремої додаткової угоди до Кредитного договору. Одночасно з укладанням додаткової угоди 16 січня 2010 року був підписаний графік погашення кредиту та інформаційний лист про сукупну вартість кредиту до цієї додаткової угоди. Вказує, що він сумлінно виконував всі свої обов'язки відповідно до умов кредитного договору та своєчасно сплачував обов'язкові платежі. Згідно довідки ПАТ «Райффайзен банк Аваль» станом на 01.03.11 року залишок заборгованості по кредиту становив 7881,71 долар США, в т.ч. прострочений кредит - 0,00 доларів США, прострочені відсотки - 0,00 доларів США. Черговий платіж по нарахованим відсоткам становив 30,12 доларів США. За період з 01.03.11 року по 14.10.13 року фактично ним сплачено відсотків за користування кредитом у сумі 2103,90 долар США, що перевищує суму планового платежу на 35,22 долара США. Таким чином, за період з 01.03.11 року по 14.10.13 року сума процентів, що підлягає сплаті дорівнює 2068,68 доларів США. Зазначає, що був впевнений, що не має простроченої заборгованості за кредитним договором. Але довідкою від 18.10.13 року банк надав інформацію про стан кредиту: - діюча відсоткова ставка - 16,85 % річних, ставка діє з 01.03.2011 року, нараховані відсотки у сумі 1019,46 доларів США, у тому числі прострочені відсотки - 913,95 доларів США, та нараховані штрафні санкції у розмірі 3108,78 доларів США. З листа ПАТ «Райффайзен банк Аваль» від 13.09.13 року дізнався, що процентна ставка підвищена банком згідно п. 3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року, та Банк вважає, що шляхом підписання цієї додаткової угоди № 3 він погодився з такими умовами, зміна розміру процентної ставки за кредитом є наслідком домовленості обох сторін Кредитного договору, і не є односторонню зміною процентної ставки Банком. З таким тлумаченням умов договору з боку банку позивач не згодний, вважає такі умови несправедливими та такими, що підлягають визнанню недійсними. При укладанні кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що згідно п.1.4. кредитного договору процентна ставка за користування кредитом складає 10 % річних та згідно п.10.2. цього договору зміни в договорі оформлюються додатковими угодами, які стають невід'ємною частиною договору. Зазначені вище пункти договору не змінені та мають силу. Згідно п.1.1. додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року сторони дійшли згоди доповнити кредитний договір пунктом наступного змісту: «в разі звільнення з ВАТ «Райффайзен банк Аваль» позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені за цим кредитним договором, або протягом 3 днів з дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитами згідно тарифів Банку». Згідно п. 3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року сторони дійшли згоди, що процентна ставка за кредитом підвищується до розміру 12,95 % річних в порядку, передбаченому цією додатковою угодою у випадку, якщо з будь-яких причин на поточний рахунок позичальника, відкритий у кредитора, припинилося нарахування заробітної плати від юридичної особи-роботодавця позичальника. При цьому, така зміна процентної ставки не потребує укладання додаткової угоди до кредитного договору. Вважає несправедливими умови, викладені у п.1.1 додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року та у п.3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року. Умова, викладена у п.1.1 додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року встановлює жорсткі обов'язки споживача, обмежує конституційне право на труд та така процентна ставка не обумовлена умовами надання кредиту, передбаченими у п.3.1. договору. Кредитний договір не містить такої умови надання кредиту як обов'язкове знаходження позичальника в трудових відносинах з кредитором. Мета укладання додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року чітко визначена сторонами - зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. У зв'язку з цим сторони встановили строк дії умов додаткової угоди - з 16 січня 2010р по 15 січня 2011р включно, та визначили умови - після 15 січня 2011 року проценти за користування кредитом розраховуються в розмірі 10% річних. Банк не ознайомлював його з інформацією про умови кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту за відсотковою ставкою ані 12,95 % річних, ані 16,85 % річних. Підписуючи 16 січня 2010 року додаткову угоду № 3 до кредитного договору йому було зрозуміло, що пункт 3 додаткової угоди діє як і умови зменшення фінансового навантаження - тимчасово на строк з 16 січня 2010р. по 15 січня 2011р.. Протягом усього цього строку на його поточний рахунок, відкритий у відповідача, регулярно проводилося зарахування заробітної плати від юридичної особи роботодавця. Процентна ставка у розмірі 10% річних є значим фінансовим навантаженням на позичальника. Застосування процентної ставці до розміру 12,95 річних та до розміру 16,85 % річних суперечить меті укладання додаткової угоди щодо зменшення фінансового навантаження позичальника. Всупереч принципу добросовісності наслідком укладання п.3 додаткової угоди від 16.01.10 р. є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За умовами п.3 цієї додаткової угоди у випадку, якщо з будь-яких причин поточний картковий рахунок позичальника, відкритий у кредитора, припинилося зарахування заробітної плати від юридичної особи-роботодавця процентна ставка кредитом підвищується до 12,95% річних. Вважає, що така умова договору є фінансовою санкцією до позичальника. Фінансові санкції застосовуються за неналежне виконання стороною зобов'язань за договором. В даному випадку, незалежно від добросовісності виконання умов договору банк надає собі додаткову перевагу - застосування фінансової санкції - жорстких обов'язків споживача не розривати трудових відносин з Банком, тоді як надання послуги (застосування збільшеної процентної ставки) обумовлене лише власним розсудом кредитора та його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника. Фактично позичальник зобов'язаний під час укладення договору кредитування виконувати умови іншого договору з кредитодавцем, не пов'язаного з договором кредиту. Такою умовою одночасно встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Крім цього, позичальник, який на той час знаходився в трудових відносинах з Банком, ставиться у додаткову фінансову залежність від кредитора - роботодавця, та не мав можливості звільнитися та перейти на іншу, більш оплачувану роботу. Вважає несправедливою умову, викладену у абз. 2 п. 3 додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року про те, що зміна процентної ставки не потребує укладання додаткової угоди до Кредитного договору. Така умова договору надає Банку право в односторонньому порядку змінювати умови договору та змінювати характеристики продукції, що є предметом договору (процентну ставку) на власний розсуд. Одностороння зміна умов договору без укладання додаткової угоди також суперечить умовам, викладеним у п.10.2 кредитного договору, які не змінювалися додатковими угодами після укладання кредитного договору та є діючими. Вважає, що станом на 18.10.2013 року відповідач самостійно, в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору шляхом збільшення процентної ставки за користування кредитом з 10 % річних до 16,86 % річних із застосуванням несправедливих умов договору, витлумаченими відповідачем на власний, вигідний йому розсуд, чим вніс істотний дисбаланс між договірними правами та обов'язками на шкоду споживача. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав. Додатково до викладеного в позовній заяві зазначив, що штрафні санкції за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 3108,78 доларів США нараховані за період з 01 березня 2011 року по 14 жовтня 2013 року відповідно до довідки, наданої відповідачем. Позивач надав згоду на вирішення справи за відсутності відповідача заочно. Представник відповідача за дорученням Іванісов В.С. в судових засіданнях 17 лютого 2014 року, 24 квітня 2014 року та 10 червня 2014 року позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивач отримував кредит як працівник банку. В договорі зазначено про зміну процентної ставки в разі звільнення. [PERSON] звільнився з роботи, в зв'язку з чим було підвищено відсоткову ставку до рівня, яка діяла для всіх позичальників, а саме - 16,85% річних. Просить застосувати позовну давність. Зазначив, що обставини, в яких позивач вбачає порушення своїх прав, мали місце підчас укладання додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року та додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року. Отже, строк обчислюється з 15.05.07 року та з 16.01.10 року та спливає 15.05.10 року та 16.01.13 року, відповідно. Справу розглянуто за відсутності представника відповідача за згоди позивача заочно. Аналізуючи надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 626, 638, 651, 1054, 1055 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі. Згідно ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла з 09.01.09 року по 15.10.11р. - на час укладання Додаткової угоди № 3 від 16.01.10 р.) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: ...п.3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; …п.11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; п.12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предмет договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсні вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, та зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Судом встановлено, що 26 серпня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль») та [PERSON] укладений кредитний договір № 014/17-22/1289-70, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 11000 доларів США. Кредит надано на 240 місяців з 26 серпня 2005 року по 26 серпня 2025 року. Процентна ставка за кредитом складає 4% річних. Пунктом 10.2. договору визначено, що зміни в договорі оформлюються додатковими угодами, які стають невід'ємною частиною договору. Між сторонами 15 травня 2007 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якої сторони дійшли згоди доповнити кредитний договір пунктом наступного змісту: «В разі звільнення з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором, або протягом 3 днів з дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитами згідно тарифів Банку». Крім цього, між сторонами 16 січня 2009 року укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за якою сторони домовилися внести наступні зміни до кредитного договору: пункт 1.4. викладений в наступній редакції: «З 16 січня 2009 року процентна ставка складає 4% (чотири відсотки) річних та діє на протязі 12 (дванадцяти) місяців. По закінченню 12 місяців з моменту підписання цієї додаткової угоди розмір процентної ставки за користування кредитом встановлюється на рівні процентної ставки, що діяла до моменту укладання цієї додаткової угоди. При цьому, процентна ставка змінюється без укладання жодних додаткових угод до цього договору. У випадку, коли з будь-яких причин на поточний (картковий) рахунок позичальника, відкритий у кредитора, припинилося зарахування заробітної плати від юридичної особи-роботодавця позичальника, кредитор має право в односторонньому порядку прийняти рішення про збільшення процентної ставки за кредитом до розміру, встановленого кредитором (Комітетом з управління активами та пасивами Кредитора) за відповідною програмою кредитування на дату прийняття такого рішення». 16 січня 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 3 до кредитного договору, за якою сторони домовилися: «Тимчасово на строк з «16» січня 2010 р. по «15» січня 2011 року (включно) встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 4% річних. Після «15» січня 2011 року проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки в розмірі 10% річних. При цьому, така зміна процентної ставки за кредитом не потребує укладення окремої додаткової угоди до Кредитного договору. Пунктом 3 зазначеної Додаткової угоди передбачено, що процентна ставка за кредитом підвищується до розміру 12,95% річних в порядку, передбаченому цією Додатковою угодою, у випадку, якщо з будь-яких причин на поточний (картковий) рахунок Позичальника, відкритий у Кредитора, припинилося зарахування заробітної плати від юридичної особи-роботодавця Позичальника. Процентна ставка по кредиту підвищується до розміру, визначеного в ч. 1 цього пункту 3 Додаткової угоди, в перший робочий (банківський) день календарного місяця, наступного за місяцем, в якому Кредитору стало відомо про припинення зарахування заробітної плати від юридичної особи-роботодавця Позичальника на поточний (картковий) рахунок Позичальника, відкритий у Кредитора. При цьому, така зміна процентної ставки не потребує укладення додаткової угоди до Кредитного договору. Пунктом 4 цієї Додаткової угоди передбачено, зокрема, що у випадку зміни процентної ставки, передбаченої п. 3 Додаткової угоди, Кредитор письмово повідомляє Позичальника про таку зміну протягом трьох банківських днів з дати такої зміни. Судом також встановлено, що [PERSON] працював у відповідача та звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України 07 липня 2010 року. Зазначене підтверджується записами в трудовій книжці [PERSON]. В період з 16 серпня 2010 року по 29 грудня 2010 року [PERSON] працював у ФОП [PERSON] на посаді юрисконсульта з економічних питань за трудовим договором. Заробітна плата за період трудових відносин перераховувалася на картковий рахунок, відкритий у ЗОД «Райффайзен Банк «Аваль». Заборгованості з виплати заробітної плати не було. Зазначено підтверджується довідкою ФОП [PERSON]. Листом від 02 березня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» повідомило [PERSON] про підвищення з 01 березня 2011 року відсоткової ставки за кредитом до розміру 16,85%. Відповідно до довідки ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» від 18 жовтня 2013 року № Р4-в83/52-940 станом на 01 березня 2011 року залишок заборгованості по кредиту становив 7881,71 долар США, прострочений кредит - 0,00 доларів США, прострочені відсотки - 0,00 доларів США, черговий платіж по нарахованим відсоткам становив 30,12 доларів США. Діюча відсоткова ставка з 01.03.11 р. - 16,85 % річних. Згідно довідки ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» від 18 жовтня 2013 року № Р4-в83/52-941 станом на 14 жовтня 2013 року залишок заборгованості по кредиту становив 7881,71 долар США, прострочений кредит - 0,00 доларів США, прострочені відсотки - 1019,46 доларів США, в т.ч. нараховані відсотки 105,51 доларів США, в т.ч. прострочені відсотки 913,95 доларів США, штрафні санкції 3108,78 доларів США. Діюча відсоткова ставка з 01.03.11 р. - 16,85 % річних. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що умова, викладена у пункті 1.1. Додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року до кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, є несправедливою, оскільки встановлює жорсткі обов'язки Позичальника, як споживача, обмежує його конституційне право на труд примушуючи його перебувати в трудових відносинах з Кредитором. Виходячи з цього, положення, викладене в пункті 1.1. Додаткової угоди № 1 від 15 травня 2007 року підлягає визнанню недійсним. Оскільки вказане положення Додаткової угоди визнається недійсним з підстав його несправедливості, окремому зазначенню про визнання положення несправедливим в резолютивній частині рішення не підлягає. Умови, викладені у пункті 3 Додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року до кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком їх укладання є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, умова про підвищення процентної ставки до 12,95% річних в разі припинення зарахування заробітної плати від юридичної особи-роботодавця на рахунок Позичальника, відкритий у Кредитора, за своїм змістом є фінансовою санкцією до Позичальника. В даному випадку Кредитор надає собі додаткову перевагу у вигляді застосування фінансових санкцій та жорстких обов'язків Позичальника, як споживача, не розривати трудових відносин з банком, що створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позичальника. Крім цього, Позичальник фактично зобов'язаний виконувати умови іншого договору не пов'язаного з умовами кредитного договору, а також, перебуваючи у трудових відносинах з Кредитором, ставиться у додаткову фінансову залежність від роботодавця. Виходячи з цього, положення, викладені в пункті 3 Додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року підлягають визнанню недійсними. Оскільки вказане положення Додаткової угоди визнається недійсним з підстав його несправедливості, окремому зазначенню про визнання положення несправедливим в резолютивній частині рішення не підлягає. Вирішуючи питання про тлумачення строку дії пункту 3 Додаткової угоди № 3 від 16 січня 2010 року до кредитного договору № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року, суд приходить до висновку, що зазначені положення тлумаченню не підлягають, оскільки положення вказаного пункту Додаткової угоди визнаються недійсними. Суд приходить до висновку, що відповідач в односторонньому порядку з 01 березня 2011 року збільшив розмір процентів, встановлений кредитним договором, до 16,85% річних, що було заборонено діючим на той час законодавством. Таким чином, штрафні санкції за несвоєчасну сплату процентів за кредитним договором № 014/17-22/1289-70 від 26 серпня 2005 року за період з 01 березня 2011 року по 14 жовтня 2013 року в розмірі 3108,78 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 14 жовтня 2013 року становить 24848,48 грн. (3108,78 х 7,993 = 24848,48), нараховані неправомірно. Суд вважає, що позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем, не спливла, оскільки про порушення свого права позивач довідався з листа ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» від 02 березня 2011 року про підвищення з 01 березня 2011 року відсоткової ставки за кредитом. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 27 грудня 2013 року. В зв'язку з цим, порушене право позивача підлягає захисту та позовні вимоги частковому задоволенню.

Outcome: partial