Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: визнати за ним право власності на 1/2 частину вбудованого нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 129 та визнати за [PERSON] право власності на іншу 1/2 частину вбудованого нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 129. Позов обґрунтовується тим, що 27 липня 1996 року між сторонами міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Мелітополя Запорізької області було зареєстровано шлюб. Під час перебування з відповідачем у шлюбі, а саме 12 травня 2008 року сторонами за спільні кошти в сумі 227121,00 гривень було придбано вбудоване нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 129. Право власності на вказане нежитлове приміщення було зареєстровано в КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2008 року, завіреного приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], за реєстровим номером 3386. Таким чином зазначене вбудоване нежиле приміщення є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не зявився, суду надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася, суду надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. 27 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Мелітополя, Запорізької області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 463 (а.с.9). Від спільного життя у сторін народилися діти: син - [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 12 травня 2008 року [PERSON] придбала у [PERSON], вбудоване нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 129 за 227\~121,00 гривень (а.с.12). Згідно копії витягу з Державного реєстру правочинів, вказаний договір купівлі-продажу, 12 травня 2008 року був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів під номером 2884431 (а.с.13). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18822414 від 15.05.2008 року, вбудоване нежиле приміщення по вулиці Леніна, 129 в м. Мелітополі Запорізької області зареєстровано за [PERSON] (а.с.14). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що вбудоване нежиле приміщення по вулиці Леніна, 129 в м. Мелітополі Запорізької області було придбано сторонами за сумісні кошти подружжя, а отже, з урахуванням вимог ст. 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у випадку поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ сторони не укладали. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Таким чином, з урахування вищевказаних вимог закону, суд вважає необхідним позовну заяву задовольнити в повному обсязі та розділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вбудованого нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 129, яке зареєстроване за [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на іншу 1/2 частину вбудованого нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 129, яке зареєстроване за [PERSON]

Outcome: approved