Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити додатковий двомісячний строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його сестри [PERSON], яка померла 16.12.2010 року. Вимоги обґрунтовані тим, що 16.12.2010 року померла сестра позивача [PERSON], якій за життя належала земельна ділянка площею 5,620 га, розташована на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Позивач є спадкоємцем за законом другої черги після смерті сестри, крім позивача інших спадкоємців майна, що залишились після смерті сестри немає. 25.05.2016 року позивач звернувся до державного нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що ним пропущено 6- місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON], оскільки не був зареєстрований разом з померлою за однією адресою й не подав до нотаріальної контори в шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду з приводу визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач зазначив, що ним було пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини оскільки померла [PERSON] за життя не мала власної сімї, хворіла, враховуючи такі обставини, її здоровям та життям опікувався позивач. Після смерті сестри позивач вважав, що належним чином прийняв спадщину так як фактично вони проживали разом. Позивач, дочекавшись сплину шестимісячного строку для прийняття спадщини після теоретично можливого спадкоємця, відразу звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини. У звязку з вище викладеним, позивач просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в суді, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 48). Представник відповідача Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в суді, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні даного спору покладався на розсуд суду (а.с. 45). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, в звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає повному задоволенню за наступних законних підстав. Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судовим розглядом встановлено, позивач [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 6, 7), копією актового запису про укладення шлюбу (а.с. 40) та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису (а.с. 41-42). 16.12.2010 року померла [PERSON], даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконкомом Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, серія І-КИ №376424 від 22.12.2010 року (а.с. 5). За життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 5,620 га, розташована на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП №117048 (а.с. 8). Згідно довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 667 від 15.06.2016 року [PERSON] проживала одна (а.с. 17). 25.05.2016 року позивач звернувся до державного нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори, однак постановою від 25.05.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ним пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 18). Згідно інформації, наданої Шостою Криворізькою державною нотаріальною конторою, яка була витребувана судом відповідно до ухвали, крім позивача [PERSON] інші спадкоємці майна, що залишилось після смерті [PERSON] відсутні. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до положень ст. 1258-1264 ЦК України, у разі відсутності заповіту, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Статтею 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Положеннями частини третьої статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Беручи до уваги те, що в законодавстві не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку, виходячи з конкретних обставин справи. Таким чином, наведене вище свідчить про те, що позивач є спадкоємцем за законом, і мав намір прийняти спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], яка померла 16.12.2010 року, і від неї, як спадкоємець не відмовився. Відповідно до ст. 1277 ЦК України, спадщина може бути визнана відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини і може перейти у власність територіальної громади, тому належним відповідачем по даній справі є Глеюватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, на території якої знаходиться вказане спадкове майно. На теперішній час спір про спадкове майно відсутній і спадщина не визнана відумерлою. В своїй постанові Верховний Суду України, від 26.09.2011 року №6-85цс12 висловив свою правову позицію, а саме, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На основі аналізу цих правових норм, ВСУ під час розгляду цивільної справи № 6-85цс12 сформулював правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавство не встановлює перелік поважних причин, тому вони визначаються поважними на думку суду. Головною ознакою поважних причин є те, що вони роблять своєчасне звернення про прийняття спадщини неможливим. Судом встановлено, що причиною пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини слугувало те, що померла [PERSON] за життя, не мала власної сімї, хворіла, та позивач опікувався нею, забравши її жити до себе. Після смерті сестри, позивач вважав, що належним чином прийняв спадщину, так як фактично проживав разом зі спадкоємцем, тому для прийняття спадщини, позивач не відразу звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини, дочекавшись сплину шестимісячного строку, внаслідок погіршення стану власного здоровя у період плину шестимісячного строку, та прогрес захворювання в подальшому (а.с. 50, 51, 52). Однак, постановою нотаріуса позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки останнім пропущено строк для прийняття спадщини. Необхідно зазначити, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За ч. 3 ст. 1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виходить, що «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року, при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Згідно матеріалів справи, брат померлої - позивач, - звернувся 25.05.2016 року до державного нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, оскільки позивач та спадкоємець були зареєстровані за різними адресами, та згідно довідки з місця реєстрації померлої [PERSON], остання була зареєстрована одна, у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено з підстав пропуску строку звернення до нотаріуса. Родинні відносини між позивачем та померлим перевірені, та не оспорюються. Беручи до уваги те, що шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув 16.05.2011 року, позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини 25.05.2016 року, помилково вважаючи, що прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, довівши належними та допустимими доказами поважність пропуску строку внаслідок погіршення стану власного здоровя у період плину шестимісячного строку та прогрес захворювання в подальшому, згідно положення ст. 8 Конституції України щодо верховенства права, та збереження справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року), суд вважає поважною причиною пропуску [PERSON] строку для прийняття спадщини за законом, що залишилась після смерті [PERSON] та необхідності визначити позивачу строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Outcome: approved