Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, яка раніше належала [PERSON], та розташована по [ADDRESS] З позову виходить, що 12 жовтня 1999 року між позивачем, як покупцем та його матір'ю [PERSON], яка померла [INFO], як продавцем було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу будинку [ADDRESS]. Після смерті матері відкрилась спадщина за заповітом, згідно якого усе своє майно покійна заповіла відповідачу [PERSON]. І у цей час позивач дізнався, що до спадкового майна увійшла і земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, за адресою де знаходиться його ж будинок, яку приватизувала покійна мати у грудні 2007 року. [PERSON] вважає, що вказана земельна ділянка повинна належати йому, як власнику будинку, а тому посилаючись на приписи ст.ст.321, 328 ЦК України, ст.120 ЗК України просить задовольнити його позов. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, з підстав та міркувань зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, згідно заяви від 24 березня 2015 року просив справу розглянути без його участі та відмовити позивачу у задоволенні позову, з тих підстав, що суд позбавлений законної можливості позбавити покійну [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, він же є неналежними відповідачем у цій справі, крім того рішення селищної ради про передачу у власність земельної ділянки є чинним і не скасованим, як є дійсним і Державний акт про право власності на земельну ділянку. Також відповідач вважає, що даний спір повинен вирішуватись у адміністративному судочинстві. Представник співвідповідача у судове засідання не з'явився, оскільки голова селищної ради подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнаються. Заслухавши пояснення сторони позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши і оцінивши наявні у справі матеріали та докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Встановлено, що 12 жовтня 1999 року між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу будинку [ADDRESS], який розташований на землях Олишівської селищної ради Чернігівського району. /а.с.9, 10/ Своє право власності на домоволодіння [PERSON] зареєстрував лише 06.07.2013 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а 02.08.2013 р. було виготовлено технічний паспорт на будинок у КП «Чернігівське РБТІ». /а.с.11-17/ [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом [NUMBER]. /а.с.18/ Згідно рішення 16 сесії 5 скликання Олишівської селищної ради Чернігівського району від 21 грудня 2007 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку розміром 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], крім того за цією ж адресою їй було передано у власність земельну ділянку площею 0,1540 га для ведення особистого селянського господарства. /а.с.19/ Право власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку підтверджується також Державним актом серії «ЯГ» №907367, який було видано 03 грудня 2008 року. /а.с.29/ Відповідно до ст.3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст.15 ЦК України судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право особи, а відповідно до ст.16 УК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до приписів ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, оскільки позивач зареєстрував своє право власності на нерухоме майно лише 06.07.2013 року, то саме з вказаної дати він став власником будинку [ADDRESS]. Відповідно до положень ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За таких підстав суд погоджується з позицією позивача про те, що він має право на земельну ділянку на якій розміщене його домоволодіння, однак суд позбавлений можливості визнати за ним таке право при тому, що спірна земельна ділянка зареєстрована на праві власності за померлою [PERSON], і рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки та Державний акт про право власності на земельну ділянку є чинними і не скасованими. Часиною 3 статті 152 ЗК України передбачено захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно приписів ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак, [PERSON], згідно ч.2 ст.31 ЦПК України, протягом часу розгляду судом справи, не скористався правом змінити та доповнити позовні вимоги у спосіб визначений п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права. Виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи, зібраних у ній доказів та з урахуванням наведених вище норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов [PERSON] безпідставний, не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed