Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування ? частки квартири №1, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного 18 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 272. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 26 березня 2012 року визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири №1, що розташована за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Однак, на підставі договору дарування від 18 березня 2013 року, [PERSON] подарувала зазначену частку квартири [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 22 січня 2014 року, рішення суду першої інстанції від 26 березня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Таким чином, відповідач не мав права розпоряджатись спірною часткою квартири. У зв'язку з чим, позивач звернувся з позовом до суду. Сторони в судове засідання не з'явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав. Не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 19998 року, за реєстровим №1-965, [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] (а.с.9) Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 26 березня 2012 року позов [PERSON] задоволено. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Припинено право власності [PERSON] на ? частку квартири [ADDRESS] (а.с.11). [PERSON] було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Однак, згідно договору дарування частини домоволодіння від 18 березня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 272, [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримав у дар, ? частку квартири [ADDRESS] (а.с.189). Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 22 січня 2014 року, рішення суду першої інстанції від 26 березня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.22-23). Згідно п.61 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності ( (довірчої власності) на вказане майно та, у передбачених законодавством випадках, документи, що підтверджують державну реєєстатцію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», відповідно до ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлення ч.ч.1,2,3,5 ст.203 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.215 Цивільного Кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.317 ЦК України власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника і місцезнаходження майна. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії у відповідності із законом. Право власності являється непорушним, що встановлено ст.321 ЦК України. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 ст. 41 Конституції України, статті 319, частини 1 ст. 658 ЦК України правом розпоряджання майном наділено виключно його власника. Беручи до уваги ту обставину, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру з порушенням правової процедури, то її відчуження на користь іншої особи ([PERSON].) необхідно вважати протиправним, а сам договір - таким, що вчинений з порушенням актів цивільного законодавства. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що угоду, яка оспорюється, не можна вважати такою, що відповідає вимогам закону та її слід визнати недійсною з моменту її вчинення. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені ним при подачі позову у виді: судового збору - у розмірі 229,4 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved