Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 20.11.1982 року Тетіївським райвідділом ЗАГС, актовий запис №121, розірвати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем спільне життя не склалося через непорозуміння один одного, утворилися неприязні відносини, подальше спільне проживання стало неможливим, шлюбні стосунки припинили в червні місяці 2014 року, спільного господарства та бюджету не ведуть. 10.09.2014 року ухвалою суду сторонам надавався шестимісячний строк для примирення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає, вказує, що з чоловіком проживають разом в квартирі, непорозумінь між ними не має, бажає зберегти шлюб. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 20.11.1982 року Тетіївським райвідділом ЗАГС, актовий запис №121, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. Від спільного проживання мають повнолітніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно п.10 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи, що сторони подружні стосунки підтримують, а небажання позивача в подальшому знаходитися в зареєстрованому шлюбі, що збереження шлюбу суперечить його інтересам, належними та допустимими доказами не підтверджено, а тому, підстав, передбачених ст.112 СК України, для розірвання шлюбу, суд не вбачає. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки, позовні вимоги позивача про необхідність розірвання шлюбу не свідчать про те, що між сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити.

Outcome: dismissed