Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати заборону на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 3985016, зареєстрований: 01.11.2006 за №3985016. Свої вимоги обґрунтовує тим, що є власником частини зазначеного нерухомого майна. У вересні 2021 року дізнався, що відносно нерухомого майно накладено арешт відповідачем. Проте відповідачем відмовлено у знятті арешту з майна, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищені. Позивач вважає, що таким діями порушується його права як власника майна. У судове засіданні учасники справи не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, покладався на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ј частина квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.11.2016 року на підставі постанови АА №052617 від 23.10.2006 року Державної виконавчої служби у Дзержинському районі м.Харкова накладено заборону на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . За повідомленням відповідача від 22.10.2021 року, відсутні відомості щодо перебування на виконанні у відділі у 2006 році виконавчих проваджень про стягнення з позивача та виконавчі провадження після закінчення строку зберігання підлягають знищенню. Згідно\~ст.41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Відповідно\~до ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути також припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.2\~ст.16 ЦК України). За положенням ст.ст.\~319,\~321 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім цього, Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1952 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 5\~ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»\~арешт із майна може бути знятий за рішенням суду. Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). З аналізу Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що дійсна мета застосування процедури арешту майна боржника для забезпечення реального виконання виконавчого документу. Тобто, існування арешту, накладеного державним виконавцем, дозволяє йому ефективно здійснювати дії щодо реального виконання виконавчих листів та інших виконавчих документів, упереджує недобросовісну поведінку боржника щодо уникнення сплати ним свого боргу шляхом реалізації або переоформлення належного йому рухомого та нерухомого майна. Таким чином, існування арешту майна, накладеного державним виконавцем має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження. Відтак, наведені обставини свідчать, по-перше, про відсутність правових підстав у відповідача зберігати накладений ним арешт на майно позивача, в силу неможливості виконавчого органу надати документ, яким відповідний арешт було застосовано. По-друге, існування арешту майна позивача при визнанні відповідачем факту завершення всіх виконавчих проваджень відносно позивача порушує саму мету застосування відповідної процедури. Так, відповідачем не доведено належними доказами правомірності існування арешту, накладеного на нерухоме майно позивача попри відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо нього, а наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про цей арешт перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись належним йому майном. Враховуючи викладене, зокрема, наявність арешту (обтяження) накладеного на майно позивача 15 років назад, знищення виконавчого провадження за терміном зберігання, відсутність підстав для збереження вказаного обтяження, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved