Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві у розмірі 187 785,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 31.07.1978 по 06.03.1989, з 10.12.1991 по 07.02.1995 року працював у підземних умовах на шахті ім. Фрунзе підземним гірничим робітником, бурильником шпурів, гірничим робітником очисного забою, прохідником п`ятого розряду. У період з 07.02.1995 по 04.12.1999 року працював на поверхні шахти вантажником. Зазначає, що ПрАТ «Суха Балка» є правонаступником прав та обов`язків шахти ім. Фрунзе. За висновком МСЕК від 02.03.1995 року йому вперше встановлено 20% втрати професійної працездатності по професійним захворюванням - вібраційна хвороба, кохлеарний неврит. В подальшому з 22.07.1997 року встановлено 45% втрати професійної працездатності, вперше по сидеросілікозу та повторно вібраційна хвороба, кохлеарний неврит. Висновком МСЕК від 16.09.2003 року було встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності безстроково. Висновком МСЕК від 26.07.2016 року було встановлено 65% втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями - сідеросілікоз+ ХОЗЛ, вібраційна хвороба, кохлеарний неврит, третя група інвалідності безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійні захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнає впродовж багатьох років, в зв`язку з професійними захворюваннями змінилися його образ та якість життя, стан здоров`я лише погіршується. Ухвалою суду від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Не погодившись із позовом представник відповідача подав до суду відзив в якому позовні вимоги не визнав та просив в позові відмовити, посилаючись на те що Приватне акціонерне товариство «Суха Балка» у період роботи позивача не мав ніякого відношення до забезпечення умов праці позивача та не може нести відповідальність за заподіяння останньому моральної шкоди. Також вказав, що відповідач не приховував важкість та шкідливість умов праці. Зазначив, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди. Крім того вказав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача Гарькавий А. Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 31.07.1978 по 06.03.1989, з 10.12.1991 по 07.02.1995 року працював у підземних умовах на шахті ім. Фрунзе підземним гірничим робітником, бурильником шпурів, гірничим робітником очисного забою, прохідником п`ятого розряду. У період з 07.02.1995 по 24.12.1999 року працював вантажником, що підтверджується копією трудової книжки останнього. (а.с.8-11). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) за №8 від 06 лютого 1996 року, на шахті ім. Фрунзе, дільниця №12, проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] - нейросенсорна хвороба 1ст. Причиною захворювання вказано - багаторічна праця з віброінструментами при відсутності засобів які доводять рівень вібрації до рівня згідно ДТСУ. Відсутність засобів від впливу вібрації в шахтних умовах. (а.с.12-14) Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) за №18 від 09 червня 1997 року, на шахті ім. Фрунзе, проведено розслідування хронічних професійних захворювань [PERSON] - сідеросиликоз І ст.., емфізема легень І ст., ДН-І ст. Причиною захворювань вказано - довготривала праця в умовах підвищеної запиленості рудничної атмосфери через відсутність належних технічних засобів по нормалізації буріння та провітрювання замкнутих просторів. (а.с.14-15) Відповідно до витягу з акту огляду у ЛТЕК від 02.03.1995 року [PERSON] при первинному огляді встановлена ступень втрати професійної працездатності 20% за професійним захворюванням вібраційна хвороба без визначення групи інвалідності. (а.с.21) При наступному переогляді, згідно виписки з акту огляду у ЛТЄК від 22.07.1997 року, [PERSON] встановлена ступень втрати професійної працездатності 45% за професійними захворюваннями, з яких 25% первинно по сидеросиликозу, 20% повторно вібраційна хвороба та третя група інвалідності. (а.с.20) При наступних переоглядах, згідно виписок з актів оглядів ЛТЕК від 07.07.1998,18.08.1999, 07.09.2000, 18.09.2001 року, [PERSON] встановлена ступень втрати професійної працездатності 45% за професійними захворюваннями та третя група інвалідності.( а.с. 19,21) Згідно виписки з акту огляду ЛТЕК від 16.09.2003 року, [PERSON] встановлена ступень втрати професійної працездатності 60% за професійними захворюваннями та третя група інвалідності безстроково.( а.с.18) Згідно виписки з акту огляду МСЕК серії 12ААА №043081 від 26.07.2016 року, [PERSON] встановлена ступень втрати професійної працездатності 65% за професійними захворюваннями та третя група інвалідності безстроково.( а.с.17) Згідно виписок з історії хвороби [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із професійними захворюваннями. (а.с. 22-31) Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з утратою 20% професійної працездатності виникло у [PERSON] у березні 1995 року. Так, ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. За статтею 12 Закону України «Про охорону праці» у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до положень п.11 Правил № 472 моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю. Зазначені обставини наступили у позивача у зв`язку із професійними захворюваннями, що призвели до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що було встановлено судом, тому суд приходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865,00 грн., а максимальний 834600,00 грн. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує встановлення позивачу первинно 20% втрати професійної працездатності та в подальшому визначення втрати професійної працездатності безстроково у 65% з встановленням групи інвалідності, стажу його роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, розмір мінімальної заробітної плати встановленої на 2019 рік у 4173,00 грн., глибину фізичних та моральних страждань позивача, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка», у вигляді одноразового відшкодування в сумі 40 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. На підставі ст. 141 ЦПК України з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн. На підставі ст. 440-1 ЦК УРСР,

Outcome: partial