Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідачка з 2008р. не проживає в квартирі за місцем її реєстрації без поважних причин. Оскільки наявність дійсної реєстрації місця відповідачки в належній позивачу квартирі перешкоджає йому належним чином реалізувати його права, як власника, він просить визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Судовий виклик направлявся відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, але не був вручений їй особисто, оскільки отриманий членом її сім'ї, що відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Позивач в судовому засіданні підтвердив свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що перебування відповідача на реєстрації в його квартирі, шкодить реалізації ним його права власності, оскільки відповідачка не виконує обов'язків користувача житла. Він позбавлений можливості отримати субсидію та змушений сплачувати комунальні послуги самостійно, частина з яких нараховується по тарифу відповідно до кількості осіб, які зареєстровані в помешканні. Зауважив, що зазначена квартира була придбана в період шлюбу між сторонами, але є його особистою власністю, оскільки придбана за кошти від відчуження майна, яке він набув ще до укладання шлюбу з відповідачкою. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позов та просив його задовольнити. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків [PERSON] та [PERSON], оцінивши наявні у справі докази судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житла за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.05.2006р. /а.с.5-6/. В період з 07.06.2001р. до 29.12.2014р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 17.12.2014р. /а.с.7/. За час перебування у шлюбі відповідачка на правах члена сім'ї власника квартири з 16.08.2006р. набула право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час в квартирі фактично проживає лише позивач, а зареєстровані, окрім сторін, їх доньки [PERSON] і [PERSON], та онук [PERSON] /а.с.8/. Ще до реєстрації розірвання шлюбу відповідачка припинила проживання в квартирі позивача через погіршення відносин між сторонами. У зв'язку з цим з 2008р. відповідачка виїхала, забрала всі свої речі і більше не проживає в квартирі позивача. На теперішній час адреса проживання відповідачки невідома. У зв'язку з тим, що відповідачка зареєстрована в квартирі позивача він змушений сплачувати за неї комунальні послуги та позбавлений можливості оформити субсидію. Тож відповідачка не виконує обов'язків наймача житлового приміщення, чим порушує права позивача, тому він звернувся до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі - ЖК) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Статтею 150 ЖК встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім'ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Визначаючи підставі набуття відповідачкою права користування квартирою суд звертає увагу, що квартира була придбана позивачем в період перебування у шлюбі з відповідачкою. Разом з тим, судом встановлено, що до укладання шлюбу сторони мали на праві спільної часткової власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира була придбана сторонами 19.07.2000р. з визначенням розміру часток: позивач - 2/3, а відповідачка - 1/3. Зазначені обставини підтверджуються довідкою приватного нотаріусу, який здійснював оформлення такого договору /а.с.77/. 15.05.2006р. сторони продали зазначену квартиру за ціною 126250грн, що також підтверджується відповідним договором купівлі-продажу /а.с.59/ та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.61/. Цього ж дня позивач придбав квартиру за адресою: [ADDRESS], - за ціною 25600грн /а.с.60/. Порівняння змісту зазначених договорів купівлі-продажу квартир /а.с.59, 60, 77/ свідчить, що придбання житла, яке є об'єктом цього позову, здійснено позивачем за кошти, отримані від продажу майна, набутого до укладання шлюбу з відповідачкою, тобто майна, яке належало позивачу на праві особистої приватної власності. Тож з огляду на положення ст.ст.57, 60 Сімейного кодексу України, в контексті положень ч.4 ст.334 ЦК, суд виходить з того, що квартира, яка є об'єктом цього позову, є особистою власністю позивача, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 07.12.2016р. №6-1568цс16. Таким чином відповідачка набула право користування квартирою ([ADDRESS]) як член сім'ї власника квартири. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні поясненнями позивача та свідків, відповідачці не чинилися перешкоди у користуванні квартирою. Квартира має три кімнати і дозволяє проживати в ній всім зареєстрованим особам. Проте, відповідачка на підставі особистих міркувань не бажає проживати в цій квартирі, а тому вже понад вісім років не користується цим житлом і не виконує обов'язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Натомість в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за цією адресою відповідачка не бажає, чим порушує право позивача, як власника майна, на користування цим майном у спосіб, передбачений законом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. Отже позивачем обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи, що відповідачка відсутня протягом понад восьми років за місцем свого проживання, не користується житловим приміщенням без поважних причин, не виконує обов'язки наймача житла, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК, яким передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності (ст.11 ЦПК). Зазначене передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, з огляду на те, що позивач не заявляв клопотання про необхідність відшкодування йому понесених судових витрат, то суд не вбачає підстав для покладання такого обов'язку на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved