Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод та повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 0,03 Га, посилаючись на те, що впродовж 1993-2012 років відповідач самовільно захоплював частину його земельної ділянки, чим позбавив можливості позивача здійснити приватизацію вказаної земельної ділянки. Під час розгляду справи позивач додатково просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини огорожі з азбестоцементної плити на металевих стовпах довжиною 18,03 метри та камінної нежитлової споруди гаражу та сараю, зобов'язати відповідача повернути самовільно захоплену земельну ділянку площею 0,0193 Га. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і пояснив, що він купив у 1972 році у [PERSON] будинок і біля нього було 10 соток землі. Зі сторони відповідача був паркан на дерев'яних стовпах, які сусід регулярно впродовж 1993-2002 років ламав та пересував в його сторону, збільшуючи розмір своєї ділянки. У 2002 році відповідач поставив паркан зі шиферу, після того як поставили в них в селі газ і він стоїть по даний час. Після того в нього залишилося лише 7 соток землі. На межі ділянок відповідач збудував у 90 роках гараж літ.Д, але він не був згідний. Він звернувся з питанням приватизації землі, однак йому відмовили, оскільки фактичний розмір не відповідає документам. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що його довіритель фактично тривалий час користується спірною земельною ділянкою, яка межує із позивачем та не здійснював самовільного захоплення її частини. [PERSON] претендує на частину його землі, однак жодних доказів того, що він захоплював чужу ділянку в суді доведено не було, оскільки експертиза також не вказала те, що зменшення ділянки позивача відбулося за рахунок землі відповідача. Щодо вимог про знесення гаража та сараю, то вони були збудовані ще до 1990 року на законній підставі та підстав для його знесення немає. Представник сільської ради Новоселицького району в судовому засіданні пояснив, що між сторонами виник спір лише в 2013 році з приводу користування землею. Позивач звернувся в сільраду з питанням приватизації землі, однак щодо ділянки під будинком питання не було вирішено через спір за межу із відповідачем. За [PERSON] рахується 0,15 Га землі та за [PERSON] - 10 Га та межа між даними городами не мінялася. У зв'язку із спором державні акти жодна із сторін не отримала. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач проживає по [ADDRESS] Мамалигівської сільської ради Новоселицького району, де за ним закріплено згідно даних погосподарського обліку 0,10 Га землі. По сусідству із його земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] Мамалигівської сільської ради Новоселицького району знаходиться господарство [PERSON], за яким згідно погосподарського обліку рахується земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 Га. Жодна із вказаних ділянок не приватизована. Рішень про їх виділення як сторонам по справі, так і попереднім власникам цих господарств надано не було. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №931 від 03.11.2014 року та додаткової експертизи №84 від 18.02.2015 року було встановлено, що фактично за вказаними вище адресами позивач користується землею площею 0,0766 Га, а відповідач - площею 0,1979 Га, що не заперечували сторони по справі, оскільки ці володіння на місці обнесені парканом та сіткою, що пов'язані із землею фундаментом. Суд вважає, що в судовому засіданні не було доведено того факту, що саме за рахунок збільшення землі відповідача зменшилася земельна ділянка позивача, оскільки навіть у висновку експерт не вказав на методику, якою він користувався під час складення ситуаційного плану, згідно якого встановив, що відбувалося накладення земельної ділянки зі сторони [PERSON] на земельну ділянку [PERSON] площею 0,0193 Га. Допитаний в судовому засіданні експерт дав покази, що він склав вказаний план шляхом моделювання на підставі викопірування із генерального плану с.Кошуляни, однак він є приблизним. Оскільки згідно ст.125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності або користування, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі а позивачем відповідного документу на спірну земельну ділянку отримано не було , то відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого арбітражного суду України №02-5/743 від 27.06.2001 року у нього немає підстав вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в тому числі шляхом демонтування огорожі встановленої на межі спірних земельних ділянок та знесення споруд гаража та сараю. Крім того, з показів позивача було встановлено, що відповідач здійснив захоплення частини його землі поступово та в 2002 році поставив на їх межі паркан із шиферу, а тому до цих правовідносин підлягають застосуванню ст.71,80 ЦК УРСР, згідно яких загальний строк давності встановлений у три роки, та наслідком його спливу є відмова у позові, що судом по даній справі і застосовується.

Outcome: dismissed