Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Токмацької місцевої прокуратури, за участі третіх осіб - державного нотаріуса Токмацької державної нотаріальної контори Косаревської Марини Володимирівни, Фермерського господарства «Лев», якою просить визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,0 га., на території Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізкої області, яка знаходиться в селі Запоріжжя, для ведення фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 №3 в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовує наступним. Відповідно до державного акту на право успадковуваного володіння земельною ділянкою [PERSON] надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 52,0 га., що знаходиться у селі Запоріжжі Токмацького району Запорізької області, для ведення фермерського господарства. З метою ведення на вказаній земельній ділянці фермерське господарство [PERSON] створив та зареєстрував Селянське (фермерське) господарство «ЛЕВ», станом на сьогоднішній день засновником Фермерського господарства «ЛЕВ» є позивач, який успадкував таке фермерське господарство (засвідчена належним чином копія свідоцтва про (прийняття фермерського господарства додається). [INFO] [PERSON] помер, який після себе залишив нерухоме майно, зокрема, спірну земельну ділянку. Як спадкоємець за заповітом від 09.12.2010 №113 (засвідчена належним чином копія додається), [PERSON] , яка була донькою померлого, розпочала процедуру спадкування у відповідності до глави 85 Цивільного кодексу України, що діяв на час вчинення відповідних дій. Однак, не завершивши оформлення спадщини, зокрема, спірної земельної ділянки, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копія свідоцтва про смерть. До [PERSON] , як чоловіка [PERSON] перейшло право на прийняття спадщини, в яку входить спірна земельна ділянка, та згодом розпочав процедуру спадкування за законом (засвідчена належним чином копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі додається від 21.01.2015 № 39407206). Вказана вище земельна ділянка використовується Фермерським господарством «ЛЕВ», для ведення якого вона і надавалась. Однак до спадкової маси у спадковій справі №45/2014 право довічного успадковуваного володіння на вказану вище земельну ділянку не було включено. 08.02.2019 представником [PERSON] було подано до державного нотаріуса заяву про: 1) Включення до спадкової маси у спадковій справі №45/2014 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яка належала [PERSON] відповідно до Державного Акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 №3. 2) Видачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на право довічного володіння земельною ділянкою яка належала [PERSON] відповідно до Державного Акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 №3. Однак Державним нотаріусом Косаревською М.В. було відмовлено у реєстрації права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою за позивачем. Таке право підтверджується Державним Актом на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 №3. Вказана вище відмова та не можливість позивача належним чином користуватись своїм майном (земельною ділянко), стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Враховуючи, що спірна земельна ділянка належала на праві довічного успадковуваного володіння [PERSON] , то така земельна ділянка повинна на тому самому праві перейти до його спадкоємця, [PERSON] . Відповідно до п. 3.1 Розділу 8 Статуту Фермерського господарства «ЛЕВ», з головою ФГ (яким був [PERSON] ) укладена угода від (26.10.1992 г.) на довічне успадкування земельної ділянки у розмірі 52.0 гектари. Згідно з п.4.4 Статуту Фермерського господарства «ЛЕВ», Господарство здійснює володіння, користування і розпорядження майном у відповідності з метою і цілями діяльності, передбаченими цим Статутом та в порядку встановленому Засновником (власником) та чинним законодавством України, майно Господарства належить членам ФГ. Необхідною умовою для створення і функціонування селянського (фермерського) господарства у відповідності до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», діючого на момент створення Фермерського господарства «ЛЕВ», була наявність земельної ділянки, що мала перебувати у власності або у постійному користуванні осіб, які виявили бажання створити фермерське господарство. Законодавство, яке було чинне на момент видачі Державного акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 №3, встановлена можливість успадковувати таке право володіння земельною ділянкою. Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 28.03.2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 29.05.2019 року залучено до участі у цивільній справі співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, та на стороні відповідача прокурора Токмацької місцевої прокуратури, закрито підготовче судове засідання. Позивач та представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, надали відповідь на відзив, щодо вступу прокурора до цивільної справи, наступного змісту. Позивач наголошує, що прокурор вступив у дану справу з порушенням норм чинного законодавства, зокрема Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про прокуратуру», з огляду на наступне. Нормативно-правове обґрунтування. Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до частини третьої статті 23 Закон України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У частинах третій, четвертій статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Судова практика. У постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 188/1418/16-ц, суд встановив: «Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом, заявою або скаргою повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави. У контексті зазначеного судам слід враховувати, окрім іншого, і Рішення Конституційного Суду України про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді від 08 квітня 1999 року у справі №3-рп/99. Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодерэюавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у коленому конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов (заява, скарга), у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» мас самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Враховуючи зазначене, можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом, самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, заявою або скаргою. Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обгрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах субъектом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. Суд апеляційної інстанції не перевірив, чи вжито прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави. Також апеляційний суд не перевірив, причини звернення прокурора з апеляційною скаргою, які, на його думку, перешкоджають захисту інтересів держави належними суб`єктами». Не зазначено, у чому полягає порушення інтересів держави (у справі відсутні будь-які докази, прокурор лише зазначив, про якісь невідомі, абстрактні порушення, яких не існує), необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора. Прокурором не доведено і не зазначено в чому полягає нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу. Більш того, прокурор взагалі не зазначив, в інтересах якого органу прокурор вступає в справу, а оскільки прокурор не може виступати у справі, як самостійний суб`єкт, то прокурор у даній справі не має жодного процесуального статусу та не може подавати жодних документів та доказів. При цьому, орган, який має повноваження здійснювати нагляд за збереженням земель Державної власності є Держгеокадастр, який залучений у даній справі в якості співвідповідача. Таким чином, судом безпідставно залучено у справу прокурора на стороні відповідача. Більше того, таке залучення прокурора у справу є порушенням принципу рівності сторін, на якому неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях. Крім цього наголошують, що прокурор у справі не є стороною та немає процесуального права на подання відзиву на позовну заяву в порядку ст.178 ЦПК України, оскільки виходячи з вимог вказаної статті, відзив на позовну заяву може подати відповідач або його представник. Прокурор у даній справі не є представником відповідача, та не є відповідачем. Відтак, у суду є всі підстави та повноваження не брати до уваги доводи зазначені прокурором у даній справі. Прокурор посилаючись на норми чинного законодавства, які регулюють правовий режим права постійного користування земельною ділянкою, помилково прийшов до висновку, що право на спірну земельну ділянку не може перейти в порядку спадкування до позивача. Позивач зазначає, що прокурор безпідставно посилається на правову позицію встановлену у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №178/447/16-ц, та на норми законодавства, які регулюють правовий режим права постійного користування земельною ділянкою, з огляду на таке. Нормативно-правове обґрунтування та судова практика. Відповідно до абзацу першого статті 6 Земельного кодексу Української РСР в редакції 18.12.1990 визначено, що у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для: - ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання. Статтею 50 Земельного кодексу Української РСР в редакції 18.12.1990 встановлено, що громадянам Української РСР, які виявили бажання вести сільське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та праці членів їхніх сімей, надаються за їхнім бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Відповідно до вимог ст. 55 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990, у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. При цьому вказаний Земельний кодекс Української РСР передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, надане для ведення сільського (фермерського) господарства - право довічного успадковуваного володіння. Беручи до уваги перехідні положення п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 р. №.2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп, оскільки таке право володіння зберігається у користувачів земельної ділянки, а в чинному законодавстві відсутні норми, які регулюють право довічного успадковуваного володіння, до таких правовідносин мають застосовуватися норми, які були чинними на момент існування на законодавчому рівні такого права. Статтею 7 Земельного кодексу Української РСР в редакції 18.12.1990 визначено, що у постійне або тимчасове користування земля надається: громадянам Української РСР для городництва, сінокосіння і випасання худоби; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям; для потреб оборони організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу; сільськогосподарським державним, кооперативним і громадським підприємствам, установам і організаціям для використання у несільськогосподарських цілях; релігійним організаціям; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю радянських та іноземних юридичних осіб. Висновки позивача. Необхідно чітко розрізняти два види права на земельну ділянку: право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, оскільки останнє має інший правовий режим. На відміну від права постійного користування землею, норми Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 встановлювали порядок та право успадкування земельної ділянки, яка була у спадкодавця на праві довічного успадковуваного володіння. Особливістю права довічного успадковуваного володіння є те, що саме на заміну такого права, яке закріплювалося ст. 6 Земельного кодексу РСР від 18.12.1990, було замінено на право приватної власності, яке трансформувалося у ст. 6 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992. Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що право довічного спадковуваного володіння земельною ділянкою - це «квазіправо» власності з певними обмеженнями, але з правом його успадкування, а тому є всі підстави вважати, що до спадкоємців-користувачів земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на траво довічного успадковуваного володіння землею, переходить таке право на землю в порядку спадкування. Отже, Верховний Суд у справі №178/447/16-ц зробив, помилковий висновок щодо неможливості успадкування права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яка була надана особі для ведення сільського (фермерського) господарства, оскільки неправильно застосував норми земельного законодавства, які регулюють такі правовідносини. Відтак, доводи прокурора щодо неможливості успадкування спірної земельної ділянки, є безпідставним та необгрунтованим. Просить прийняти дану відповідь на відзив та долучити до матеріалів справи. Представник відповідача Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, відзив на позовну заяву не надав. Прокурор Токмацької місцевої прокуратури в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив надав відзив наступного змісту. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить визнати за собою право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою площею 52,0 га., на території Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області, для ведення фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 №3 в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння [PERSON] надано земельну ділянку площею 52 га. З метою ведення на вказаній земельній ділянці [PERSON] створив СФГ «ЛЕВ». [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємицею за заповітом була донька померлого [PERSON] , яка померла [INFO] , не завершивши оформлення спадщини після батька. На думку позивача, він [PERSON] , як чоловік померлої [PERSON] , до якого перейшло право на прийняття спадщини дружини, має право успадкувати спірну земельну ділянку площею 52 га., надану [PERSON] на праві довічного успадковуваного володіння. Із вказаною думкою, доводами та позовними вимогами позивача не погоджується повністю із наступних підстав. Токмацькою місцевою прокуратурою від Новомиколаївської сільської ради отримано інформацію щодо земельної ділянки, яка розташована на території Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області площею 52,0 га., згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР від 26.10.1992 року №3, а саме: - кадастровий номер земельної ділянки 2325282800:06:001:0080 -32,0649 га., на іншу частину земельної ділянки кадастровий номер відсутній; - земельна ділянка державної власності, знаходиться за межами населеного пункту с. Запоріжжя, та на теперішній час суб`єктом права розпорядження земельною ділянкою є ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області. Інформацію щодо того, що земельна ділянка кадастровий номер 2325282800:06:001:0080 має державну форму власності, також надало міськрайонне управління у Токмацькому районі та м. Токмак ГУ Держгеокадасту в Запорізькій області згідно листа від 12.04.2019 № 387/120-19, та міститься у відомостях Державного земельного кадастру. Основою будь-якої держави є нормативно-правові акти, які є обов`язковими до виконання. Без права і законодавства держава не спроможна ефективно управляти суспільством, забезпечувати здійснення прийнятих нею рішень, охороняти і захищати права своїх громадян. При цьому створюючи систему органів судової влади для захисту прав та інтересів кожного, держава жодним чином не мала на меті, щоб будь-який суб`єкт правовідносин міг обійти встановлений законом порядок набуття певних прав. Саме тому, врегульовуючи відносини здійснення права на спадщину, законодавець унормував їх шляхом встановлення відповідних процедур, і лише після їх проходження та у разі неможливості реалізації свого права на спадщину, чи наявності спору з цих питань, особі гарантується судовий захист. При цьому кожному без винятку не надано право таким захистом зловживати та нівелювати закон. У статті 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до частини другої статті 92 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам і фермерським господарствам не передбачена. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 131 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Склад спадщини визначений статтею 1218 ЦК України. Так, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»). Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Пунктом 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх Постановах від 31.10.2018 справа № 178/447/16-ц, від 13.03.2019 № 178/922/15-ц. Таким чином, наведені у позові представника позивача вимоги є такими, що підлягають відмові у задоволенні судом. Представник співвідповідача Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, надав відзив наступного змісту. Токмацький районний суд Запорізької області за участю прокурора Токмацької місцевої прокуратури розглядає справу № 328/675/19 за позовом [PERSON] до Новомиколаївської сільської ради Токмацького району Запорізької області, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, треті особи: державний нотаріус Токмацької державної нотаріальної контори Косаревська М.В., Фермерське господарство «ЛЕВ» про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування. В силу ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 29.05.2019 ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області було залучено у якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Вищезазначена ухвала разом з судової повісткою від 31.05.2019 була отримана Головним управління 07.06.2019, що підтверджується штрих-кодом вхідної кореспонденції (копія судової повістки зі штрих-кодом додається). Користуючись наданим процесуальним правом Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі по тексту Головне управління) подає відзив на позовну заяву по вищезгаданій судовій справі, який полягає у нижче наведеному. Відповідно до вимог, викладених в статті 178 ЦПК України, Головне управління зазначає, що не визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved