Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач вказав, що він є власником 1/ частини житлового будинку №10 з відповідною частиною надвірних споруд та побудов, що складає з себе квартиру №2 по провулку Світлому в місті Добропілля Донецької області. З 22.03.2013 року в квартирі було зареєстровано доньку - [PERSON], [INFO]. У 2014 році вона разом зі своєю матірю поїхала з міста Добропілля, при цьому з реєстраційного обліку не знялась, в квартирі особистих речей гр. [PERSON] не залишилось, в утриманні квартири участі не приймає. Позивач як власник квартири має намір продати майно, але не може реалізувати своє право у звязку з реєстрацією в квартирі відповідача. Тому позивач просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування квартирою №2 у будинку №10 по провулку Світлому у місті Добропілля Донецької області. В судове засідання позивач не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявилась. Про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзиву на позовну заяву відповідач не подавала. Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не зявилась в судове засідання без повідомлення причин та не подала будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з такого. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Добропільського БТІ від 18.07.2017 року вбачається, що [PERSON] є власником 1/4 частини житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.07.2007 року, яке видано державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори (а.с.8-10). Таким чином, судом встановлено, що позивач є одноособовим власником вищевказаної квартири. Місце проживання відповідача [PERSON], як члена сімї [PERSON] з 22.03.2013 року зареєстровано за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорту відповідачки (а.с.6), домовою книгою для прописки громадян, які мешкають за адресою м.Добропілля, пров. Світлий, 10-2 (а.с.11-14), довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради від 28.11.2018 року №17/6259 (а.с.15). Згідно довідки №32/18 від 28.11.2018 року голови квартального комітету [PERSON], гр.[PERSON], [INFO] за адресою: м.Добропілля, пров. Світлий, 10-2 не мешкає з 2014 року, про що засвідчили сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до довідки Покровсько-Добропільського управління ГУ ДФС у Донецькій області від 28.01.2019 року, у [PERSON] джерела доходів за період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року відсутні (а.с.37). Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до\~частини четвертої\~статті 156\~ЖК України\~до членів\~сімї власника\~відносяться особи,\~зазначені в\~частині другій\~статті 64\~цього Кодексу,\~а саме\~подружжя,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сімї\~власника може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~ним і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред'явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про втрату права на користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, вирішуючи питання про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, судом повинен бути встановлений факт відсутності відповідача без поважних причин за вказаним місцем мешкання понад один рік. Відповідно до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка, будучи зареєстрованою за адресою місця мешкання свого батька в квартирі [ADDRESS] з 22.03.2013 року, за вказаною адресою фактично не проживає з 2014 року, тобто більш ніж 5 років. Доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання відповідачки у вказаній квартирі суду надано не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved