Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив захистити права споживача - визнати недійсним кредитний договір від 27.07.2005 року за №ZRH0GF00003013, укладений між сторонами. В обгрунтування позову зазначено, що відсутність у договорі розпису загальної вартості кредиту, свідчить про те, що відсутня істотна умова договору - ціна (ст. 632 ЦК України). Не відповідає чинному на той час законодавству і розділ щодо відповідальності сторін, а саме - у разі порушення позичальником будь-якого зобов'язання, передбачена сплата пені у рорзмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки, а відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Даний кредитний договір суперечить вказаному Закону. Банк шляхом порушення вимог закону покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, усі ризики виключно на позивача, як позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що на думку позивача є зловживання правом і грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач не мав законних підстав включати до зобов'язань позивача по поверненню кредиту додаткових необгрунтованих платежів, таких як комісія за надані ним же послуги, однак ці платежі передбачені у розділі «предмет договору» та в інших положеннях оскаржуваного договору, тобто в цій частині кредитний договір від 27.07.2005 року не відповідає чинному законодавству. Недодержання вказаного положення, а також пунктів другого, третього, п'ятого, шостого ст. 203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності і правочину (ст. 215 Цивільного кодексу України). 29.11.2017 року від відповідача надійшли письмові заперечення на позовну заяву. Відповідач вказав, що Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003 року, яка була чинною на момент укладення кредитного договору, не передбачалось обов'язку банку чи іншої кредитної установи надавати споживачеві у письмовій формі окремо від кредитного договору відомостей про умови кредитування, зокрема і про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, дати видачі кредиту, або якщо кредит надаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, умови дострокового розірвання договору. У вказаному законі в зазначеній редакції права споживача на інформацію про товари роботи, послуги) врегульовані статтею 18, яка містить загальні правила та вимоги щодо змісту -акої інформації без розмежування на окремі види діяльності, а отже ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що укладений між сторонами договір відповідав на момент його укладення вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003 року, яка була чинною на чомент його укладення. Крім того, відповідач зазначив, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не поширює свою дію на правовідносини між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], які виникли на підставі кредитного договору ZRH0GF00003013 від 27.07.2005 року. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача - Ляхов О.В. в судовому засіданні заперечував щодо заявлених вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 27.07.2005 року між ПАТ «Приватбанк» в особі директора Житомирського РУ Сірачнук І.Е. та [PERSON], укладено кредитний договір №ZRH0GF00003013. Предмет договору становив кредитні кошти у розмірі 35328,00 доларів США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 цієї статті передбачено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі. У договорі №ZRH0GF00003013 від 27.07.2005 року сторони погодили, зокрема, порядок розрахунків, відповідальність сторін та термін дії договору у порядок зміни його умов про що свідчать підписи сторін. На момент укладення зазначеного договору була чинна редакція Закону України «Про захист прав споживачів» від 05.12.2003 року та яким не передбачалось обов'язку банку чи іншої кредитної установи надавати споживачеві у письмовій формі окремо від кредитного договору відомостей про умови кредитування, зокрема і про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, дати видачі кредиту, або якщо кредит надаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, умови дострокового розірвання договору. Права споживача на інформацію про товари (роботи, послуги) були врегульовані статтею 18, яка містить загальні правила та вимоги щодо змісту такої інформації без розмежування на окремі види діяльності. На підставі чого, доводи позивача, наведені у позовній заяві є безпідставними, оскільки позивач посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка набула чинності після укладення кредитного договору. Кредитний договір, укладений між сторонами, відповідав вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003 року, тобто на момент його укладення. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відмовляє в їх задоволенні у повному обсязі. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності встановлений ст. 267 ЦК України, а саме спірний договір укладено 27.07.2005 року, проте з позовом до суду позивач звернувся 05.05.2017 року.

Outcome: dismissed