Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач більше 10 років за вказаною адресою не мешкає без поважних причин. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеному у позові. Представник відповідача [PERSON] усно та письмово позов не визнала, суду пояснила, що відповідач був вимушений поїхати на заробітки у серпні 2014 р. під час бойових дій, укладав у 2012-2013 р.р. договори на надання комунальних послуг, у квартирі знаходиться його речі, на дворі гараж, періодично він буває квартирі, у м. Лубнах він, як тимчасово переміщена особа, житлом не забезпечений. Представники відповідача [PERSON] і [PERSON] позов не визнали, пояснення представила відповідача [PERSON] підтримали. [PERSON] доповнив, що приватизація за наданою йому довіреністю не була здійснена, бо у ЖЕКу сказали, що треба починити дах. До органів приватизації він не звертався. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS], зазначений житловий будинок перебуває на балансовому обліку в КП «ЛЖЕК №6». Відповідач більше 10 років за вказаною адресою не мешкає без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, станом на 01.12.2017 р. заборгованість по сплаті послуг по утриманню будинків та прибудинкових територій складає 5865,96 грн. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений 6-ти місячний строк, вирішується в судовому порядку. Згідно ст.81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що представниками відповідача не надано достатніх та переконливих доказів поважності не проживання відповідача у спірному житлі. Так, свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили, що відповідач не мешкає за адресою реєстрації більше 10-ти років, вони є сусідками відповідача, Останній раз бачили його років 5 назад, до квартири він навіть не заходив, гараж є самочинним будівництвом, який побудував ще батько відповідача. Відповідач завів собі жінку у Новодружеську, приїжджав до неї, однак жив у такі приїзди в неї, а не в своїй квартирі. Відповідачу приносили повідомлення про комунальні борги і залишали в дверях. Суд не приймає у якості доказів заперечень проти позову договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення і розрахункову книжку про оплату за вивіз сміття (а.с.71-72), т.я. ці події сталися у 2012-13 р.р., тобто далеко за межами 6-ти місячного строку. Так само не є достатнім доказом і довіреність на приватизацію квартири від 03 серпня 2012 р. (а.с.73), яка також була видана далеко за межами передбаченого ст.71 ЖК УРСР 6-ти місячного строку та не використана довірителем відповідача. Суд вважає, що і у відповідача, і у довірителя - представника відповідача у справі, було достатньо часу як для звернення до органів приватизації, так і за консультацією щодо правомірності усної відмови з боку ЖЕКу. Враховує суд і ту обставину, що згідно особового рахунку відповідача він не сплачував комунальні послуги за квартиру з 2002 р. (а.с.62-64). Хоча сама по собі відсутність оплати за житло не є обов'язковою обставиною, що тягне за собою втрату права на нього, однак у сукупності з іншими обставинами, зокрема тривалістю відсутності за місцем проживання більше 10-ти років та нереалізованим правом на приватизацію, вона свідчить про відсутність у відповідача дійсної зацікавленості у житлі та сталого зв'язку з ним. Про відсутність такої зацікавленості свідчить і те, що відповідач навіть не здав іншим особам спірне житло на період своєї відсутності за договором піднайму, особливо у період з 2014 р.. Не надано представниками відповідача і доказів бронювання житла на період його роботи у м. Лубни чи раніше, а статус тимчасово переміщеної особи є формальним, бо бойові дії у м. Лисичанську закінчилися до від'їзду відповідача у липні 2014 р., що (період закінчення бойових дій) визнається судом загальновідомою обставиною і не потребує доказування згідно ст.82 ч.3 ЦПК України. Відсутність у відповідача житла у м. Лубни також не може впливати на його право на житло у м. Лисичанську, оскільки він не був позбавлений можливості здійснити обмін житлом, до того ж отримання житла від територіальної громади не є єдиним способом забезпечення особи житлом, а з довідки внутрішньо переміщеної особи вбачається, що відповідач мешкає в окремому жилому приміщенні, що неможливо без надання власником такого приміщення права користування ним (а.с.75). При цьому відповідач отримує допомогу на покриття витрат на проживання (а.с.74). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved