Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3-тя особа: Вільнянський районний сектор УДМС України в Запорізькій області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вказавши в позовній заяві, що йому належить на праві власності житловий будинок № [ADDRESS]. В 2009 році він зареєстрував за місцем свого проживання [PERSON], який з 16 вересня 2014 року виїхав до м. Запоріжжя, і з цього часу в будинку не проживає. У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, та просить суд визнати [PERSON] втративши право проживання у спірному будинку та зняти його з реєстрації. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (ч. 5 ст. 74 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи Вільнянського районного сектору УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON] є власником житлового будинку № [ADDRESS] (а.с. 5). У вказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON], який з вересня 2014 року проживає в іншому місці, про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов заявника (а.с.7). Досліджені у судовому засіданні докази свідчать про те, що відповідач перешкоджає у користуванні житлового будинку, не теперішній час з реєстрації не знявся, добровільно залишив спірне жиле приміщення, до звернення до суду з зазначеним позовом вселитися в житловий будинок не намагався, тобто не проживає у спірному жилому приміщенні з 2014 року без поважних причин, вибув на постійне проживання у інше приміщення. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. На підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що реєстрація місця проживання відповідача в житловому будинку [ADDRESS] створює для позивача перешкоди у здійсненні ним права власності, користування і розпорядження належним йому жилим приміщенням, а тому порушене право підлягає захисту, в зв'язку з чим позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному будинку, підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про зобов'язання органів УДМС зняти громадянина з реєстрації місця проживання не ґрунтується на законі, оскільки правових підстав для заявлення цих вимог закону не передбачено, крім цього є необґрунтованими так як жодних порушень цивільних прав позивача з боку УДМС немає (фактично ці вимоги спрямовані на захист ще непорушеного права в майбутніх правових відносинах з УДМС). У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржують ся в порядку, встановленому законом, у зв'язку з чим, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial