Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 11.07.2016 року, уточнивши вимоги, просив суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом з ним як батьком дитини; припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача [PERSON] як матері малолітнього [PERSON], на його утримання, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) позивача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту початку фактичного проживання сина разом з ним, тобто з 16.04.2016 року. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що в період перебування сторін в шлюбі 02.10.2003 року у них народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу в 2006 році дитина залишилась проживати разом з матірю [PERSON], але пізніше почала проживати у бабусі матері відповідача. На утримання сина він сплачує аліменти відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2007 року. Натомість стосунки між сином та матірю не склались, а тому малолітній [PERSON] 16.04.2016 року прийшов до батька на постійне проживання. Враховуючи те, що позивач офіційно працює, є матеріально забезпеченим та взмозі утримувати і виховувати самостійно сина, тому просить суд визначити місце проживання дитини разом з ним та припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача з огляду на відсутність обставин, які попередньо визначали можливість стягнення з нього аліментів на утримання сина, який до того часу проживав з нею. В судове засідання позивач не зявився, згідно поданої заяви просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином. За даних обставин суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності осіб, які не зявились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду судом справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін у справі та визнання відповідачем позову, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі у них народилась дитина син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії 1-КИ № 231322 від 10.11.2003 року (а.с.9). 06.12.2006 року шлюб між сторонами розірвано Жовтневим відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис № 687 (а.с.11). Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати з матірю [PERSON] відповідачем у справі, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2007 року, визнано сторонами та в розумінні ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Натомість як вказував позивач, що також не оспорювалось відповідачем, з 16.04.2016 року та по теперішній час [PERSON] проживає без реєстрації з батьком [PERSON] за адресою: вул. Сагайдачного буд.80, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Відповідно до ч.1 ст.160, ч.1 ст.161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки або судом. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а також відносини, які склались між кожним з батьків і дитиною, їх ставлення до виконання ними своїх батьківських обовязків, особисту прихильність малолітнього [PERSON] до батька [PERSON] та вибір дитиною місця проживання саме з ним, який, в свою чергу має можливість для створення дитині належних умов для забезпечення його повноцінного розвитку та виховання, оскільки позивач офіційно працює в ТОВ «АТБ-маркет», має стабільний дохід, зарекомендував себе з позитивного боку (а.с.10), суд приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком відповідатиме інтересам дитини та забезпечуватиме можливість його спілкування з матірю [PERSON], яка проживає окремо, без шкоди для здоровя дитини, її психологічного та фізичного розвитку, не порушуватиме права батьків і забезпечуватиме достатньою мірою їх участь у вихованні сина, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Як слідує з положень ст.181 СК України, аліменти на утримання дитини стягуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до положень ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення, до якого належить також припинення права на аліменти. Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2007 року (а.с.8) з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.01.2007 року до досягнення дитиною повноліття. З аналізу\~ст.192 СК України\~вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, не проявляє щодо неї турботи, не приймає будь-якої участі в її вихованні. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім'я одержувача аліментів - матері дитини. Оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] з 16.04.2016 року та по теперішній час проживає разом з батьком [PERSON], позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем визнані відповідачем та задоволені судом, що є свідченням суттєвої зміни обставин, за яких виносилося рішення про стягнення аліментів та визначає недоцільність продовження стягнення аліментів на користь відповідача в подальшому. Натомість, заявлення позивачем вимоги про припинення стягнення аліментів з 16.04.2016 року дати, з якої син фактично почав проживати с ним, суд вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до ст.368 ЦПК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2016 року стягнення та виплата аліментів в новому розмірі, а так само припинення їх стягнення, здійснюється виключно з дня набрання законної сили рішенням суду, у звязку з чим суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial