Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить: визнати недійсним Договір дарування незавершеного будівництва від 17 травня 2017 року кафе з магазином, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого Заяць С.А. приватним нотаріусом Воловецького районного управління нотаріального округу Закарпатської області, зареєстровано в реєстрі №125 та скасувати державну реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1089487921215), а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 17.05.2017 року відповідачі по справі уклали Договір дарування незавершеного будівництва, який посвідчено приватним нотаріусом Воловецького районного управління нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А., зареєстровано в реєстрі №125. Предметом даного Договору дарування є об`єкт незавершеного будівництва - кафе з магазином, готовністю 47,44%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цьому передувало ряд обставин, які призвели до укладення Договору дарування між відповідачами. Зокрема, 11.02.2016 року відповідач [PERSON] власноручно написав розписку в якій підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів в сумі 700 000 грн. і зобов`язався повернути всю суму до 28.02.2016 року, однак у вказаний строк [PERSON] не виконав взяте на себе грошове зобов`язання і тому позивач звернувся в суд з позовом про примусове стягнення боргу з [PERSON] 17.06.2016 року Воловецьким районним судом відкрито провадження у справі про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Воловецькою районного суду від 11.05.2017 року задоволено заяву про забезпечення позову і накладено арешт на наступне майно відповідача [PERSON] , а саме: земельну ділянку площею 0,0375 га, кадастровий номер 2121555100:01:007:0001, реєстраційний номер 69709821215, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб - легковий автомобіль, 2008 року випуску, сірого кольору, кузов (причеп) № [NUMBER] ; кафе з магазином (незавершене будівництво, процент готовності 75%), розташованого по [ADDRESS] . На цьому ж засіданні приймав участь відповідач [PERSON] та його представник, тому йому було відомо про наявність судового арешту на його майно. 26.05.2017 року рішенням Воловецького районного суду присуджено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 700 000 грн. основного боргу, 44 416 грн. 43 коп. винагороду за користування позикою, 3 000 грн. моральної шкоди та 6 890 грн. судового збору, а всього 754 306 грн. 43 коп. Однак, не зважаючи на наявність арешту на майно про яке було відомо [PERSON] , відповідачі по справі через 6 днів після винесення ухвали про забезпечення позову, уклали Договір дарування незавершеного будівництва від 17.05.2017 року кафе з магазином (незавершене будівництво), розташованого по [ADDRESS] . Якщо відповідач усвідомлений про подання позову і розгляд справи за цим позовом, наявність судового арешту, він має припускати і можливість негативних наслідків для себе в разі задоволення поданого проти нього позову. Обидва відповідачі знали про позов та прийняте судове рішення, оскільки вони одна сім`я (син та мати) і проживають спільно. Таким чином, [PERSON] відчужуючи за безвідплатним договором належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, будучи обізнаним про судовий розгляд справи за позовом про стягнення з нього заборгованості, наявність судового арешту, переслідував єдину мету - ухилитися від виконання грошового зобов`язання за рахунок відчужуваного майна та зберегти його від примусової реалізації в рахунок погашення заборгованості за можливим рішенням суду про стягнення з нього боргу за договором позики. Позивач, як стягувач неодноразово звертався до Воловецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з метою примусового стягнення боргу. Однак, на протязі чотирьох років йому три рази повертали виконавчий документ без виконання по причині відсутності майна та коштів у боржника. Звернувшись в черговий раз до приватного виконавця Хрипти О.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження 17.07.2021 року, із інформаційної довідки №265997484 від 17.07.2021 року, яка була сформована на запит приватного виконавця, позивачу стало відомо про укладення між відповідачами даного спірного правочину - Договору дарування незавершеного будівництва від 17.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Заяць С.А., зареєстрованого в реєстрі за №125. Викладені факти свідчать про те, що спірний Договір дарування було укладено відповідачами для уникнення сплати боргу та майбутнього виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] коштів. Відповідачі діяли недобросовісно та зловживали правами відносно позивача, тому Договір дарування є фіктивним і має бути визнаний недійсним, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 03.08.2021 року ухвалою судді Воловецького районного суду Закарпатської області Павлюка С.С. за клопотанням позивача у порядку забезпечення позову накладено арешт на об`єкт незавершеного будівництва кафе з магазином, процент готовності якого складає 47,44% , загальна площа 821,35 кв.м., розташованого по [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 2121555100:01:007:0001, площею 0,0375 га. 07.09.2021 року ухвалою судді Воловецького районного суду Павлюка С.С. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено провести розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.10.2021 року справу призначено до розгляду. 29.10.2021 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позову заяву, з якого вбачається, що відповідач вважає позов безпідставним і необгрунтованим, а відтак позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, так як [PERSON] є рідним сином [PERSON] , тобто вказані особи є членами сім`ї першого ступеня споріднення та укладення між близькими родичами договорів безоплатного відчуження майна є нормальним явищем. За [PERSON] було зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва - кафе з магазином, готовністю 47,44%, розташоване за адресою: [ADDRESS] , водночас зазначений об`єкт фактично був власністю родини [PERSON] , позаяк будівництво останнього здійснювалось в більшій мірі за кошти батьків [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Вклад відповідача [PERSON] у будівництво був незначним. У 2016 році у відповідача почались фінансові труднощі, а тому за спільною згодою членів сім`ї було вирішено, що продовжувати й завершувати будівництво кафе з магазином будуть батьки відповідача, задля чого прийшли до рішення про передання його у власність - [PERSON] . Задовго до виникнення у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем відповідачі по справі звернулись до нотаріуса з метою укладення й нотаріального посвідчення відповідного договору. З різних об`єктивних причин укладення зазначеного правочину відтерміновувалось та врешті договір було укладено після виготовлення, зібрання й перевірки всіх необхідних документів для зазначеного правочину. Перед укладенням договору дарування нотаріус провела перевірку наявності обтяжень й обмежень щодо об`єкту та суб`єктів правочину. У зв`язку з відсутністю будь-яких законодавчо встановлених заборон для укладення договору, перевіривши відповідність його змісту й умов вимогам закону, відповідність його їх внутрішній волі, дієздатності учасників і добровільність їх дій, після підписання сторонами договору в присутності нотаріуса, останньою було вчинено нотаріальне посвідчення договору та його державну реєстрацію і реєстраційну дію щодо переходу права власності. Договір не містить будь-яких юридичних дефектів, які б ставили під сумнів його дійсність та відповідає засадам цивільного законодавства. Відтак відсутні будь-які підстави для визнання договору недійсним. Крім цього, представник посилається на те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач вжив необхідних заходів для накладення обмежень на майно позивача. Водночас позивач був достовірно обізнаний про належне [PERSON] майно та вправі був ініціювати, після набрання законної сили рішенням суду, звернення стягнення на таке та мав право звернутись з цим позовом з моменту укладення оспорюваного правочину. Таким чином, право на звернення з цим позовом у позивача виникло 17.05.2017 року. З врахуванням викладеного просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю й необґрунтованістю. Позивач скористався процесуальним правом подачі відповіді на відзив відповідача, відповідно до змісту якого останній зазначає, що представник відповідача подав (відправив) відзив на позов 29.10.2021р.,тобто через 50 днів з моменту винесення ухвали, хоча ухвалу суду від 07.09.2021р. отримав своєчасно. Заяви щодо продовження процесуального строку на подання відзиву на позов не заявляв. Щодо тверджень представника відповідача, що [PERSON] та іншими членами родини фактично здійснювалося будівництво кафе з магазином, готовністю 47,44%, яке розташоване за адресою : [ADDRESS] дані твердження є голослівними, і нічим не підтверджені. Тим більше, батьки відповідача на момент будівництва вже були пенсійного віку, підприємницькою діяльністю не займалися, і не мали можливості витрачати кошти на будівництво. В той же час, відповідач був суб`єктом підприємницької діяльності, більше десяти років займався торгівлею побутової, опалювальної техніки, будівельними матеріалами в найбільшому торговому центрі Воловецького району. Також звертає увагу суду на ту обставину, що саме відповідач [PERSON] в лютому 2016 року позичив від позивача 700 000 грн., які так і не повернув, витратив на незавершене будівництво. З приводу відсутності обтяжень та обмежень на спірний предмет договору дарування на момент вчинення спірного правочину слід відмітити, що з моменту винесення ухвали суду про забезпечення позову та укладення самого правочину пройшло тільки 6 днів. Ухвала винесена 11.05.2017р., виготовлена надіслана судом та оприлюднена тільки 13.05.2017р., однак на момент отримання даної ухвали позивачем та її оприлюднення в ЄРРСР, відповідачі встигли укласти спірний правочин. Щодо посилання представника відповідача на пропущення строків позовної давності, позивач зазначає, що про існування спірного Договору дарування йому стало відомо тільки 15.07.2021 року від приватного виконавця Хрипта О.О. із інформаційної довідки №265997484 від 17.07.2021 року, яка була сформована на запит приватного виконавця, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Звернувшись в черговий раз до приватного виконавця Хрипти О.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження позивачу стало відомо про укладення між відповідачами даного спірного правочину - Договору дарування незавершеного будівництва від 17.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Заяць С.А., зареєстрованого в реєстрі за №125. На неодноразові звернення позивача до ДВС Воловецького району, він три рази отримував повернення виконавчого листа на підставі п.7 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки майна у [PERSON] немає. Позивач на розгляд справи не з?явився, подав до суду заяву про проведення такого без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання також не з?явився, подав заяву про розгляд справи без його часті, в задоволенні позову просить відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Представник посилається на те, що позивач не навів будь-яких доказів чи аргументів щодо наявності пропуску строку позовної давності, з врахуванням зазначеного просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Воловецького районного управління нотаріального округу Заяць С.А. на розгляд справи повторно не з?явились, причини їх неявки суду невідомі, своїм процесуальним правом подачі письмових пояснень по суті позову не скористались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 11.02.2016 року відповідач [PERSON] власноручно написав розписку, в якій підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів в сумі 700 000 грн. і зобов`язався повернути всю суму до 28.02.2016 року. У визначений строк [PERSON] взяте на себе грошове зобов`язання не виконав і тому позивач звернувся в суд з позовом про примусове стягнення боргу. 17.06.2016 року Воловецьким районним судом у справі відкрито провадження про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Воловецькою районного суду від 11.05.2017 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на наступне майно відповідача [PERSON] , а саме: земельну ділянку площею 0,0375 га, кадастровий номер 2121555100:01:007:0001, реєстраційний номер 69709821215, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб - легковий автомобіль, 2008 року випуску, сірого кольору, кузов (причеп) № [NUMBER] ; кафе з магазином (незавершене будівництво, процент готовності 75%), розташованого по [ADDRESS] . Як вбачається із Договору дарування, укладеного 17.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Воловецького районного управління нотаріального округу Закарпатської області Заяць С.А., відповідачі уклали Договір дарування незавершеного будівництва - кафе з магазином, розташованого по [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 Договору дарування незавершеного будівництва від 17.05.2017 року, дарувальник передає у власність обдарованої безоплатно дарує, а обдарована приймає в дар належне дарувальнку майно, а саме: об?єкт незавершеного будівництва - кафе з магазином, готовністю 47,44, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із інформаційної довідки №265997484 від 15.07.2021 року за [PERSON] зареєстровано об?єкт незавершеного будівництва - кафе з магазином, готовністю 47,44, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.05.2017 року, яке набрадо законної сили, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача 700 000 грн. основного боргу, 44 416 грн. 43 коп. винагороду за користування позикою, 3 000 грн. моральної шкоди та 6 890 грн. судового збору, а всього 754 306 грн. 43 коп. Воловецьким районним судовим Закарпатської області на підставі рішення суду від 26.05.2017 року, 28.09.2017 року видано виконавчий лист, який повернуто без виконання по причині відсутності майна та коштів у боржника. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 (а.с. 69-71), для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 Цивільного кодексу України ). Відповідно до частини другої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 Цивільного кодексу України). Під час розгляду справи Верховний Суд у Постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 (а.с. 72-74) врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду у Постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. З огляду на вищевикладене, з урахуванням положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України, суд приймає до уваги правові висновки, що містять Постанова великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16 та Постанова Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, що мають преюдиційне значення в розрізі даного спору. Як убачається з матеріалів справи, позивач просить суд визнати недійсним Договір дарування незавершеного будівництва від 17 травня 2017 року кафе з магазином, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого Заяць С.А., приватним нотаріусом Воловецького районного управління нотаріального округу Закарпатської області, зареєстровано в реєстрі №125, та скасувати державну реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1089487921215), оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved