Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування приміщенням квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 січня 2017 року уклав договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та у подальшому зареєстрував право власності на вказаний об'єкт. Згідно п.13 даного Договору Продавці зобов'язуються знятися з реєстраційного обліку з членами своєї сім'ї до 01 березня 2017 року. Стверджує, що відповідачем не виконано дане зобов'язання, а наявність реєстрації місця проживання відповідача у його квартирі не дає йому можливості вільно розпоряджатися своїм майном та приводить до нарахування додаткових комунальних платежів, які розраховуються в залежності від кількості прописаних осіб, а відтак порушує його право власності на квартиру. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Представник позивача подала до суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позов визнає в повному обсязі та просить проводити розгляд справи у його відсутності. У зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Однак, враховуючи те, що відповідач подав письмову заяву про визнання позову та у суду не було можливості у судовому засіданні встановити безумовність такого визнання, суд вважає за доцільне з'ясувати і дослідити інші обставини справи. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із договору купівлі-продажу квартири №53 від 30.01.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Кушнерик Н.П., укладеного між [PERSON] та [PERSON], яка діє від свого імені та на підставі довіреності від імені [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (далі «Продавці»), та [PERSON] (далі «Покупець») вбачається, що Продавці продали, а Покупець купив квартиру [ADDRESS]. Таким чином, з моменту укладення даного договору купівлі-продажу квартири право власності на неї перейшло до позивача, що підтверджується, зокрема, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №79151216 від 30.01.2017 року, виданим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. Проте, відповідач [PERSON], відчуживши раніше належне йому нерухоме майно, не знявся з реєстраційного обліку до 01 березня 2017 року всупереч п.13 даного договору. Так, згідно із довідки ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» з місця проживання про склад сім'ї і прописки №1608 від 09.03.2017 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном за закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 1 ч.1 ст.346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналіз змісту вищезгаданої норми права свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника. А відтак, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу відчужив своє право власності на квартиру, фактично не проживає за місцем реєстрації, суд приходить до висновку, що такий втратив право користування приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду з даним позовом. На підставі ст.ст.15, 16, 316, 231, 346, 383, 391 , та

Outcome: approved