Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги в розмірі 2912 грн. основного боргу, 14873,06 грн. пені, 60,96 грн. річних, 500 грн. за надання юридичних послуг та судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що за умовами укладеного між ЗАТ «Авангард» та [PERSON] договору відповідач як власник гараж-стоянки зобов'язаний своєчасно до 15 числа сплачувати кошти за надані послуги щодо експлуатації гаражного комплексу. Станом на 15 квітня 2016 року відповідач має заборгованість за період з 16 березня 2015 року по 15 липня 2016 року в розмірі 17846,02 грн., яка складається з основного боргу в сумі 2912 грн., пені в сумі 14873,06 грн. та 3 % річних в сумі 60,96 грн. В добровільному порядку сплатити заборгованість відповідач не бажає. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Пояснив, що відповідач систематично порушує умови договору щодо сплати послуг за обслуговування гаражного комплексу, а тому товариство кожного разу змушене звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості. Позов відповідач щоразу заперечує з одних і тих же підстав. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Направив суду заперечення на позов та письмові пояснення, в яких просить справу слухати без його участі. Вказує, що договору від 16 березня 1998 року з ЗАТ «Авангард» ніколи не укладав, як не заключав ніяких цивільно-правових договорів з ТОВ «Будівельна компанія Авангард», яка не має до нього та його автомобільної стоянки № 7-237 жодного відношення. ТОВ «Будівельна компанія Авангард» не являється правонаступником МКП «Авангард» та інших юридичних осіб, які були правонаступниками МКП «Авангард». Договір № 7-237 від 16 березня 1998 року завідомо фіктивний, оскільки заключний від імені неіснуючої з 26 червня 1997 року юридичної особи. Договір про відступлення права вимоги від 1 квітня 2013 року не може бути підставою для стягнення з нього коштів, так як за цим договором позивач набув лише прав, а не обов'язків щодо боржника. Позивач не надав суду жодного акту виконаних робіт на його автомобільній стоянці, а надана фіктивна калькуляція не є документом первинного бухгалтерського обліку. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір № 7-237 від 16 березня 1998 року з 1 січня 2006 року втратив чинність, оскільки не був приведений у відповідність із цим законом. Крім того, МПК «Авангард» не набув в установленому законом порядку права власності на гаражний комплекс, оскільки всупереч умовам договору будівельного підряду збудований об'єкт замовнику не передали, а шахрайськими діями привласнили керівництво кооперативу. Позивач відмиває незаконно одержані прибутки від використання чужої власності. Просить в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що за договором купівлі-продажу від 3 березня 1998 року [PERSON] є власником гаража-стоянки № 237, що знаходиться за адресою [ADDRESS] 16 березня 1998 року між Малим колективним підприємством «Авангард» та [PERSON] укладено договір № 7-237 ( оригінал якого оглянуто в судовому засіданні ), за умовами якого МКП «Авангард» як основний власник споруди гаражного комплексу в [ADDRESS], забезпечує експлуатацію гаражного комплексу, несе відповідальність за роботу енергозабезпечення та водопостачання, каналізації, телефонізації, систем пожежного гасіння, в власник гараж-стоянки своєчасно сплачує кошти за надані послуги та дотримується всіх вимог по експлуатації гаражного комплексу. Відповідно до статуту Закритого акціонерного товариства «Авангард», яке створене на підставі установчого договору від 18 березня 1997 року, ЗАТ «Авангард є правонаступником МКП «Авангард». Правонаступником ЗАТ «Авангард» згідно статуту, затвердженого установчими зборами засновників від 29 серпня 2011 року, є ТОВ «Компанія Авангард», 1 квітня 2013 року між ТОВ «Компанія Авангард» та ТОВ «Будівельна компанія Авангард» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Компанія Авангард» ( первісний кредитор ) передав, а ТОВ «Будівельна компанія Авангард» ( новий кредитор ) прийняв право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором № 7-237 від 16 березня 1998 року, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд не приймає до уваги покликання відповідача на неукладеність, фіктивність та недійсність вказаних вище договорів, відсутність у позивача права вимоги, оскільки зазначені відповідачем обставини неодноразово досліджувалися судами та отримали відповідну правову оцінку, про що свідчать рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2013 року у справі № 2-5359/11, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2014 року у справі № 569/5958/14-ц, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2015 року у справі № 569/20740/14-ц, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2016 року, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у справі № 569/5665/15-ц. Таким чином, позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача щодо належного виконання зобов'язань за договором № 7-237 від 16 березня 1998 року. Відповідно до п.2.10 договору № 7-237 від 16 березня 1998 року власник до 15 числа наступного місяця компенсує МКП «Авангард» витрати за експлуатацію місця-стоянки в гаражному комплексі вчасно оплачуючи суму затрат в касу МКП «Авангард», або перераховуючи кошти на його поточний рахунок. У відповідності до ст.525, 526, абз.1 ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. За положеннями ст.610, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ). Всупереч умовам договору № 7-237 від 16 березня 1998 року та наведеним нормам закону відповідачем порушено строки сплати за надані послуги. Згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 15 липня 2016 року заборгованість відповідача за договором № 7-237 від 16 березня 1998 року за період з 16 березня 2015 року по 15 липня 2016 року становить 2912 грн. Надані позивачем калькуляції собівартості послуг по обслуговуванню гаражного комплексу, відповідно до яких розрахована оплата за договором № 7-237, відповідачем жодними доказами не спростовані. Доказів на підтвердження доводів ненадання позивачем послуг щодо утримання належної йому гараж-стоянки відповідачем не надано. Крім того, відповідачем не спростовано наявність заборгованості за надані послуги за вище вказаний період. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 2912 грн. є обґрунтованими, не суперечать договору та підлягають до задоволення. Відповідно до ст.549, 551 ЦК України кредитор має право на неустойку ( штраф, пеню ), що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання чи у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із п.2.10 договору № 7-237 від 16 березня 1998 року за кожний день несвоєчасної сплати нараховується пеня в розмірі 2 % з суми недоплати. За розрахунком позивача пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 16 березня 2015 року по 15 липня 2016 року складає 14873,06 грн. У відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що розмір неустойки в 5 разів перевищує розмір заборгованості за надані послуги, суд дійшов висновку про застосування ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру неустойки до розміру основного боргу в сумі 2912 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми з урахуванням проведеного позивачем розрахунку в розмірі 60,96 грн. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зазначені відповідачем в запереченнях обставини, на які він покликається в обґрунтування безпідставності позову, належними та допустимими доказами не доведені, а тому не можуть бути прийняті судом. У відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати на правову допомогу та сплату судового збору, які підтверджені документально. На підставі наведеного та

Outcome: partial