Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що працював майстром водозабору з 14.09.2011 року на підставі письмового трудового договору. Наказом № 101-к від 20.06.2013 року він був звільнений із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України (звільнення з суміщуваної посади в зв'язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством) з порушенням законодавства про працю. Чинним рішенням Кремінського районного суду від 18.09.2013 року його було поновлено на роботі. В обґрунтування посилається на існуючий укладений письмовий трудовий договір між ним та комунальним підприємством від 14.09.2011 року, термін дії якого спливає лише 01.01.2020 році. Оскільки наказ про його звільнення винесений з порушенням законодавства, тобто звільнений незаконно, і це встановлено судовим рішенням, відповідно до п 5.2 укладеного договору працедавець повинен сплатити йому компенсаційну суму, обумовлену цим договором, а саме 50 тис. грн., яку він і просить стягнути з відповідача та покласти на останнього судові витрати в справі. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Представнк відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та посилався на його необґрунтованість та суперечність вимогам КЗпП України. Укладений колишнім керівником з [PERSON] договір на підприємстві не зареєстрований. Свідок [PERSON], колишній керівник КП «Кремінське ВУВКГ», підтвердив, що прийняв на роботу [PERSON], видавши наказ на підприємстві, а згодом підписав письмовий договір з [PERSON], як сумісником. Цей договір з найманим працівником був єдиним в його практиці. Зміст договору при його підписанні не викликав у нього сумнівів. Суд вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно ч1ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено, й не оспорюється ними, що сторони були робітником-сумісником (стати до роботи з 14.09.2011 року) та роботодавцем відповідно до особистої заяви позивача про прийняття на роботу від 13.09.2011 року, як сумісника, та наказу № 137-к від 13.09.2011 року. Основне місце роботи позивача, - сторож Кремінської міської ради. При цьому між ним та комунальним підприємством, в особі колишнього керівника [PERSON], було укладено ще й окремий Трудовий договір з елементами цивільно-правової відповідальності за недотримання його умов від 14.09.2011 року, термін дії якого спливає 01.01.2020 року, п 5.2 якого передбачено, що в разі незаконного звільнення працедавець повинен сплатити робітникові компенсаційну суму, а саме 50 тис. грн. (лс4). Наказом № 101-к від 20.06.2013 року він був звільнений із займаної посади з порушенням законодавства про працю, що встановлено чинним рішенням суду від 18.09.2013 року, поновлений на роботі з виплатою йому 9715,47 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (лс 5-8). Натепер позивача звільнено з суміщуваної роботи в зв'язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, згідно наказу № 179-к від 20.09.2013 року. В задоволенні позову про поновлення на роботі відмовлено, рішення оскаржено в апеляційному порядку. Оскільки, судом встановлені саме трудові правовідносини сторін, а вони регулюються виключно приписами Трудового Законодавства,- КЗпП України та іншими законами, прийнятими відповідно до нього (ст4КЗпП України), то вимоги позивача про виплату йому компенсації, передбаченої п 5.2 договору, на підставі норм ЦК України, не ґрунтуються на законі, позаяк такий договір протирічать приписам наведеного Законодавства. Крім того, позивач вже скористався механізмом захисту від незаконного звільнення, передбаченим саме Законодавством про працю, на підставі норм якого його було за рішенням суду поновлено на роботі та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а згодом звільнено з дотриманням законодавства. Посилання позивача на існування трудового договору між ним та комунальним підприємством від 14.09.2011 року, термін дії якого спливає лише 01.01.2020 року, як на підставу для задоволення позовних вимог, суд до уваги не приймає з огляду на приписи ч. 3 ст. 24 КЗпП України, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Ніяких інших окремих договорів при цьому Законодавство про працю в цьому випадку не передбачає. Судом достовірно встановлено, що з позивачем було укладено безстроковий трудовий договір шляхом видання наказу про зарахування працівника на роботу саме за № 137-к від 13.09.2011 року за його особистою заявою. Договір же укладено днем пізніше та він містить всі ознаки цивільного правочину, тим самим протирічать вимогам КЗпП України (ст. 3,4,7 цього Кодексу), виключно яким (цим Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього) і повинні регулюватися правовідносини сторін. З огляду на вищезазначене, позов не підлягає задоволенню через його необґрунтованість. Судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави, позаяк позивач звільнений за законом від їх сплати.

Outcome: dismissed