Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обгрунтування вимог вказано, що з 23.10.2004 року сторони перебувають в шлюбі, проте на даний час фактично шлюбні відносини припинені. В період шлюбу, 08.08.2014 року, сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що оскільки майно придбано у період зареєстрованого шлюбу, воно є спільною сумісною власністю його та відповідача, частки сторін є рівними, а тому, підлягає поділу, та просив визнати за позивачем право власності на половину нерухомого майна. 11.05.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказала, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти відповідача. Джерелом коштів для придбання квартири [ADDRESS] є продаж квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві особистої приватної власності набутої на підставі договору дарування. На підставі чого, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 37-39). В судовому засіданні 27.10.2021 року позивач та його представник адвокат Денисенко М.В. підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та просила відмовити їх задоволенні. Заслухавши сторін, представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 23.10.2004 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції (а.с. 3). 08.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 46). Позивач стверджує, що зазначену квартиру було придбано за спільні кошти сторін, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми статей\~57,\~60 СК України\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Поряд з тим, відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України\~\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 Сімейного Кодексу України\~та\~ст. 372 Цивільного Кодексу України. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вже встановлено судом, квартиру [ADDRESS] придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2014 року, за домовленістю сторін договору вартість квартири становить 149\~500,00 грн (а.с. 46). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2014 року, [PERSON] відчужила [PERSON] квартиру [ADDRESS] та вартість квартири становила 149\~800,00 грн. Зі змісту договору вбачається, що квартира набута продавцем ( [PERSON] ) в порядку дарування (а.с. 40-42). 08.08.2014 року [PERSON] позичила у [PERSON] (продавець квартири за договором від 08.08.2014 року) грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США, строком до 08.08.2016 року (а.с. 56). З наведеного слідує, що придбання спірної квартири відбулось через короткий проміжок часу після продажу [PERSON] її власної квартири, отримання коштів у борг від [PERSON] . Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, доходи [PERSON] за 2007 року становлять 1100,00 грн, за 2008 рік 7571,00 грн, за 2009 рік 7876,48 грн, за 2010 рік 13652,46 грн, за 2011 рік 9703,68 грн, за 2012 рік 13\~273,89 грн, за 2013 рік 14\~398,59 грн, за 2014 рік 4984,88 грн, за 2015 рік 453,56 грн, за період з 2015-2016 років відомості про доходи відсутні (а.с. 72-73). Доводи позивача про отримання заробітної плати у більшому розмірі залишились недоведеними. Не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи доводи позивача про придбання ним побутових речей у спірну квартиру. Суд вважає такою, що не може бути належним засобом доказування заперечень на позовну заяву обставина несплати позивачем аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , 2005 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, що присуджені судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 18.03.2019 року, оскільки спір стосується нерухомого майна, що було придбано у 2014 році. Посилання позивача на ту обставину, що частину коштів для придбання квартири надала його мати, не підтверджені письмовими доказами, однак не заперечувались відповідачем, яка зазначила, що згідно нотаріально оформленого договору дарування ( який відповідач не вважала за необхідне приєднувати до матералів справи) кошти в сумі 8000,00 відповідачу подарувала мати позивача. Здійснюючи аналіз встановлених обставин, суд дійшов висновку, що спірна квартира не підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана [PERSON] за особисті кошти (отримані від продажу особистої квартири та від отримання коштів у борг), відтак, \~відповідачем спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, яка була придбана хоч і\~в\~період шлюбу з позивачем, проте за її особисті кошти. На підставі викладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та відмовляє в їх задоволенні у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору у справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed