Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина [NUMBER] ) моральну шкоду у розмірі 450\~000 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач є полковником у відставці, був заступником начальника розвідувального управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та учасником бойових дій. Відповідно до витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №424 від 30.07.2019 позивача було звільнено у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я). Відповідно до витягу із наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) №176 від 16.09.2019 року, позивачу було виплачено премію в розмірі 35%, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% та надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень з відомостями та їх носіями в розмірі 15% по 14 вересня 2019. Позивачем у своєму позові було зазначено, що під час звільнення не отримав матеріальну допомогу за 2019 рік для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за відрядження №116/2468 від 15.12.2018 року, №116/02 _9.12.2018 року, №116/130 від 28.01.2019 року, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 2019 рік та грошову компенсацію за не отримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби, на момент виключення останнього зі списків особового складу військової частини дані кошти йому не було виплачено та відповідної бесіди керівним складом військової частини з позивачем проведено не було, своєї згоди на виключення зі складу військової частини позивач не давав, чим Відповідачем було порушено пункт 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року, згідно якого: особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків складу військової частини. У зв`язку з чим, позивач вимушений був звертатися з відповідними рапортами до посадових осіб військової частини, та позовами до суду. За час, з якого позивач намагається відновити своє порушене право, останній зазнав суттєвих втрат немайнового характеру внаслідок своїх моральних страждань через душевні страждання, що полягали в моральних переживаннях через протиправну бездіяльність Відповідача в частині не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. На підставі наведеного позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Ухвалою від 21 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволенні позову. 08 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Протокольною ухвалою від 21 жовтня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина [NUMBER] ) моральну шкоду у розмірі 450\~000 грн Відповідно до копії посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] та довідки №116/196 від 07.04.2015 року судом встановлено, що [PERSON] є полковником у відставці, був заступником начальника розвідувального управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та учасником бойових дій, а саме брав участь в антитерористичній операції, в районах проведення антитерористичної операції м. Артемівськ, м. Дебальцеве, Донецької області. Відповідно до витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №424 від 30.07.2019 [PERSON] було звільнено у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я). Відповідно до витягу із наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) №176 від 16.09.2019 року, [PERSON] було виплачено премію в розмірі 35%, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% та надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень з відомостями та їх носіями в розмірі 15% по 14 вересня 2019. Позивачем у своєму позові було зазначено, що під час звільнення не отримав матеріальну допомогу за 2019 рік для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за відрядження №116/2468 від 15.12.2018 року, №116/02 29.12.2018 року, №116/130 від 28.01.2019 року, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 2019 рік та грошову компенсацію за не отримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби, на момент виключення мене зі списків особового складу військової частини дані кошти йому не було виплачено та відповідної бесіди керівним складом військової частини з позивачем проведено не було Звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди, позивач мотивував його тим, що внаслідок бездіяльності дій посадових осіб військової частини йому було завдано моральних збитків. З такими твердженнями позивача суд не погоджується з огляду на наступне Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. Судом встановлено, що Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року було визнано протиправною бездіяльність Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина [NUMBER] ) щодо невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Також Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року було визнано протиправною бездіяльність Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина [NUMBER] ) щодо непроведення [PERSON] індексації грошового забезпечення та невиплати відповідних сум, було зобов`язано провести індексації грошового забезпечення. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із наведеного вище витікає, що відповідачем дійсно було допущено протиправну діяльність по відношенню до позивача. Одночасно з цим, щодо позовних вимог суд роз`яснює. Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Також, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Конституцією України, Цивільним Кодексом України (далі - ЦКУ) та Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до ст. 23 ЦКУ Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1127 ЦКУ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( зі змінами від 27 лютого 2009 року N 1) більш деталізовано порядок відшкодування моральної шкоди, що висвітлено у п.3,4 та 5. Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається зі змісту позову, позивач стверджує, що зазнав моральних страждань через душевні страждання, що полягли в моральних переживаннях внаслідок протиправної бездіяльності відповідача в частині не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, не нарахування та не виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та численних зверненнях до відповідача. Тривалий розгляд судових справ та очікування рішень по справах, нанесли непоправну шкоду здоров`ю, стан здоров`я позивача погіршився через постійні стреси, що призвело до інсульту та встановленню йому другої групи інвалідності. Судом встановлено, що на підтвердження зазначеного позивачем було надано копіями виписного епікризу № 09089 від 15.04.2019, довідки військово-лікарської комісії від 11.04.2019, виписного епікризу № 12054/657 від 14.06.2019, свідоцтва про хворобу від 13.06.2019, виписного епікризу № 17501, виписного епікризу № 19329/1085 від 23.08.2019, виписного епікризу № 24001/1363 від 24.10.2019, виписного епікризу № 26703/1569 від 22.11.2019, виписки МСЕК № [NUMBER] від 03.03.2020. Відповідно до ст. 76, 77, 81, 89 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зауважує, що додані до позовної заяви докази, на які опирається позивач, є неналежними тобто не підтверджують предмет доказування заявлених вимог та не підтверджують причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача, тобто що саме протиправна бездіяльність відповідача, а не будь які інші фактори вплинули на стан здоров`я позивача. Обґрунтовуючи вищезазначене потрібно звернути увагу що, у виписному епікризі № 4963 у графі короткий анамнез захворювання зазначено, що перші скарги на погіршення здоров`я з`явилися близько 2-х років тому після повернення із зони дії АТО. Крім того, в свідоцтві про хворобу від 13.06.2019 та у виписних епікризах наданих позивачем, зазначається, що позивач в період з 20.07.2014 по 05.09.2014, 28.01.2015 по 25.03.2015 приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. На фоні підвищених психоемоційних навантажень під час виконання службових обов`язків в зоні АТО, посилились головний біль, головокружіння, шум в вухах, почали турбувати короткочасні епізоди втрати свідомості (1-2 хв.), підвищення рівня АТ до 160-180/100-110 мм.рт.ст. та інші симптоми. Захворювання, так пов`язані з проходженням військової служби та захистом Батьківщини. Однак, ні в одному доданому до заяви доказу не зазначено, що захворювання прямо чи опосередковано є результатом неправомірних дій з боку відповідача, шляхом не виплати грошової компенсації за невикорастині календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, не нарахування та не виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та численних зверненнях до відповідача. Дане твердження узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеного у Рішеннях від 12.09.2018 у справі №320/6970/16-ц, від 21.11.2018 у справі №178/1507/16-ц. Таким чином, твердження позивача, що саме бездіяльність відповідача у невиплаті йому грошових сум, є наслідком погіршення його здоров`я є недоведеною. Зокрема матеріали позовної заяви не містять жодних доказів, які могли підтвердити дійсний факт його душевних страждань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до\~Командування сухопутних\~військ збройних\~сил України\~про стягнення\~моральної шкодиє необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed