Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, у якій просив постановити судове рішення, яким провести перереєстрацію двох сараїв, що зареєстровані за квартирою №2 будинку 6 по вул. Новобереговій у м. Одесі за відповідачкою [PERSON], та перереєстрацію гаражу за №8-504, зареєстрованого за квартирою №7 у будинку №6 по вул. Новобереговій у м. Одесі, що було зареєстровано за [PERSON], у обох випадках на імя позивача [PERSON] На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на таке. Згідно з обмінним ордером на житло позивач займав житлову площу квартири [ADDRESS], а також був зареєстрований за цією адресою. На житло зазначеної квартири позивачу відкрито особистий рахунок за №006001, за яким він сплачував усі обовязкові платежі за користування майном. За твердженнями [PERSON], зазначена квартира була передана йому разом із підсобними приміщеннями у складі сараю для зберігання побутових речей. Ще один сарай позивач побудував для зберігання інструменту та різного приладдя. Окрім того, позивач [PERSON] побудував камяний гараж-бесідку. В подальшому квартиру, якою користувався позивач, було незаконно приватизовано іншими особами, втім, в результаті скасування судом відповідних рішень про приватизацію його житла позивача було вселено до займаної нині ним квартири у 2014 році. Протягом період користування квартирою іншими сторонніми особами спірні підсобні приміщення було закріплено за квартирами відповідачів. Таким чином, враховуючи, що права на квартиру [ADDRESS] поновлені за позивачем, він звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, оскільки вважає, що право користування вказаними приміщеннями належить саме йому. У судовому засіданні від 26 лютого 2015 року за заявою позивачів здійснено заміну відповідача померлої [PERSON] на [PERSON], як її спадкоємця. В судове засідання зявився відповідач [PERSON], позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими, недоведеними, та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити. В судове засідання зявився позивач та його представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із запереченнями проти позову, просила в його задоволенні відмовити. Інші учасники по справі у судове засідання не зявились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином про причини неявки суд не повідомили. Суд вислухав пояснення сторін, їхніх представників, дослідив матеріали справи, за результатами чого визнає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, їхніх представників, представлених письмових доказів. Судом встановлено, що фактично предметом спору є питання користування та питання власності стосовно підсобних приміщень, розташованих у дворі на прибудинковій території будинку №6 по вул. Новобереговій у м. Одесі. Оцінюючи підставність позовних вимог, позивач стверджував, що він з 1985 року користувався квартирою №1 у зазначеному будинку, а також наданим йому сараєм в якості підсобного приміщення до цієї квартири. Втім, жодного обєктивного доказу наявності будь-якої правової підстави для існування права користування позивачем спірними підсобними приміщеннями, зокрема, й сараєм, у 1985 році, або пізніше ним надано не було. Надані суду копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою зазначеної квартири позивача у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України не є належними та допустимими доказами наявності правових підстав користування квартирою разом зі спірними підсобними приміщеннями, з огляду на що суд критично оцінює надані позивачем документи в якості обґрунтування підстав заявлених позовних вимог. Суд також врахував, що в судовому засіданні позивач самостійно визнав, що він самовільно розпочав зведення приміщення другого сараю, а також металевого гаражу, побудувавши стійки та дах, проте не отримавши жодного дозволу від повноважного органу влади. Наведене стосується в першу чергу одного із сараїв, оскільки сторони, які зявилися, визнали факт його існування попередньо. Щодо зазначених споруд позивачем також не надано доказів щодо правових підстав для виникнення права у позивача [PERSON] для зведення ним цих підсобних приміщень. Так, ним не надано належних й допустимих документів, які б надавали йому право розпочинати подібні будівельні роботи, документів про прийняття та введення в експлуатацію таких споруд, а так само не надано жодних документів на право зайняття відповідної земельної ділянки для зведення таких споруд. Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі суд має виходити з наступних приписів чинного законодавства. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. В п. 1.1 рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 «У справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»» та за конституційним поданням народних депутатів України про офіційне тлумачення положень ст. ст. 1, 10 цього Закону, надано таке тлумачення змісту чинного законодавства: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Таким чином, стосовно усіх підсобних приміщень, введених в експлуатацію разом з багатоквартирним будинком (або пізніше), у співвласників квартир цього будинку виникає право спільної сумісної власності, не розподіленої між цими особами. Стосовно цього майна співвласники квартир багатоквартирного будинку (у тому числі й відповідачі) можуть сперечатися з приводу порядку встановлення порядку користування спільним майном, а так само з приводу виділення в натурі частки зі спільного майна у вигляді окремих його частин. Втім, жодна зі сторін не довела, що будь-яке зі спірних приміщень правомірно існувало на момент вселення [PERSON] у нього або відповідачів до належної йому нині квартири вказаного будинку. Наведені обставини підтверджуються також відповіддю на запит суду Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» від 14 вересня 2015 року вих. №2150 (а.с. 142), згідно із якою [PERSON] зареєстровано за адресою спірної квартири з 1984 року, відомості щодо наявних закріплених підсобних приміщень за його квартирою на той період відсутні. Отже, суд має виходити з того, що ці спірні підсобні приміщення є самовільними, а відповідно жодна зі сторін не вправі претендувати на визнання за ними права власності на це майно. У цьому висновку суд виходить з того, що згідно з приписами попереднього законодавства (ЦК УРСР 1963 року), а також чинного Цивільного кодексу України особи не набували й не набувають права власності на самовільно зведене нерухоме майно у разі відсутності відповідного рішення суду та за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Додатково суд має врахувати наступні встановлені обставини: -земельна ділянка під зведення сараю та гаражу офіційно [PERSON] не відводилася, дозвіл на її зайняття йому не надавався; -доказів щодо самого факту зведення гаражу позивачем, або з використанням належних йому будівельних матеріалів не надано; -позивач до органів внутрішніх справ з приводу захоплення належного йому майна, а так само з приводу крадіжки його будівельних матеріалів не звертався, наведені обставини в порядку кримінального провадження встановлені не були; -як слідує з пояснень сторін, спірні приміщення побудовані на території будинку № 6 по вул.Новобереговій у м. Одесі і, відповідно, його частина не могла бути надана у відособлене користування мешканцям цього будинку. У цьому висновку суд виходить за наступних положень закону. Згідно із ч. 2, 3 ст.42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. За правилом ч. 3 ст. 89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Отже, чинним законодавством не передбачено можливості виділу частини земельної ділянки у відособлене користування одному з співвласників багатоквартирного будинку. Разом з тим, суд констатує, що наведені обставини мають принципове значення для встановлення природи правових відносин, що виникли між сторонами, втім, мають другорядне значення для вирішення справи. У першу чергу Суд констатує, що позивач звернувся про захист свого інтересу з неналежним способом захисту, що не передбачений чинним законодавством. Так, правилом частини 2 статті 16 ЦК встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом; до таких належать, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від правової природи й змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так й від характеру його порушення. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У цьому випадку позивач в поданому позові просить здійснити перереєстрацію гаражу й двох сараїв на його імя, втім, зазначений спосіб не відповідає принципу конкретності позовних вимог; він не передбачений ані правилами статті 16 ЦК України, ані будь-яким договором чи спеціальною нормою закону, з огляду на що суд не може застосувати відповідний спосіб захисту до вказаних правовідносин. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України, згідно із якою особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. При цьому, судом також враховано, що згідно з визначеним позивачем колом учасників по справі у цьому провадженні не бере участі субєкт, наділений владними повноваженнями з реєстрації/перереєстрації нерухомого майна тим чи іншим способом та на відповідних підставах, що додатково унеможливлює задоволення позову [PERSON] Враховуючи, що позивач звернувся за захистом своїх цивільних прав та інтересів в порядку цивільного судочинства, суд без ініціативи та згоди позивача не вправі вирішувати питання про зміну вимог, а так само й питання залучення інших співвідповідачів. Звертаючись до суду, позивач має розуміти та чітко усвідомлювати, яке його право чи інтерес порушене,в чому полягає таке порушення та за допомогою яких правових засобів та у якому порядку має бути відновлене таке порушене право або законний інтерес. При цьому, обовязок подання доказів на обґрунтування своїх вимог лежить виключно на стороні позивача, суд не вправі збирати докази на обґрунтування позиції будь-якої зі сторін. Оцінюючи таку правову помилку, суд має виходити з принципового правила статті 11 ЦПК України щодо розгляду судом спору в межах заявлених позивачем вимог, а також тієї обставини, що позивач в судовому процесі користувався послугами професійного юриста, що виключає можливість необізнаності у можливості настання подібних правових наслідків. Згідно зі ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, враховуючи, що суд обмежений заявленими позивачем вимогами, у суду відсутнє право застосування належного способу захисту прав та інтересів, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд має розяснити позивачу, що в разі усунення виявлених цим рішенням правових перешкод він вправі звернутися до відповідного суду з належним позовом із вимогою застосування такого способу захисту своїх прав та законних інтересів, що передбачений нормами права.

Outcome: dismissed