Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, згідно уточнених позовних вимог, просив прийняти всі можливі заходи для негайного припинення знаходження його в стані раба, для чого зобов'язати відповідача нарахувати та сплачувати йому державну пенсію, як відшкодування ушкодження здоров'я, каліцтво, втрату професійної працездатності від професійного захворювання, отриманого під час примусової праці в 30 кілометровій зоні ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виходячи з розміру заробітної плати в 78 середніх заробітних плат по Україні (станом на сьогодення, 267565 грн. 33 коп.), з урахування втрати професійної працездатності, але не менше ніж розмір: для 3 групи інвалідності - 23,52 розмір мінімальної пенсії за віком, для 2 групи інвалідності - 31,36 розмірів мінімальної пенсії за віком та 39,2 розмірів мінімальної пенсії за віком для інвалідів 1 групи. Зобов'язати відповідача сплатити відшкодування втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, пов'язаного з дією радіації під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986-1987 роках починаючи з 01.08.2011 року в розмірі станом на 01.07.2015 року 10 060 456, 41 грн. Зобов'язати відповідача видати йому посвідчення, в якому зазначити період праці на примусових, обов'язкових роботах під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 - 1987 роках, довідку, яка б засвідчила б факт того, що позивач по 25.04.1990 року знаходиться в стані аналогічному рабству, а також довідку про знаходження позивача, починаючи з 01.08.2011 року, в стані повного рабства. Посилаючись на те що у грудні 1986 р. - січні 1987 р. приймав участь у ліквідації Чорнобильської катастрофи, внаслідок дії іонізуючого випромінювання отримав значну шкоду здоров'ю, втратив працездатність і став інвалідом. Зазначає, що участь у ліквідації Чорнобильської катастрофи проводилася примусово, без дотримання норм міжнародного законодавства, та належної компенсації за таку роботу в подальшому. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у задоволені позовних вимог, надав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у грудні 1986 р. - січні 1987 р. приймав участь у ліквідації Чорнобильської катастрофи, є інвалідом 2 категорії з 12.05.2006 р. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його оманою, примусили виконувати роботу по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що були небезпечні для життя та здоров'я, після чого його ошукали, виплативши занижену заробітну плату. Позивач вважає, що такі дії колишнього керівництва країни - Ради Міністрів Української PCP, правонаступником якого є відповідач, є порушенням вимог статей 13, 14 та 15 Конвенції «Про примусову чи обов'язкову працю» № 29. Однак, згідно ч. 1, 2 ст. 2 Конвенції № 29 встановлено, що в розумінні цієї Конвенції термін примусова чи обов'язкова праця означає будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи під загрозою якогось покарання і для якої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг. Термін примусова чи обов'язкова праця в розумінні цієї Конвенції не включає в себе: будь-яку роботу чи службу, що її вимагають в умовах надзвичайних обставин, тобто у випадках війни або лиха, або загрози лиха, як-от пожежі, повені, голод, землетрус, сильні епідемії чи епізоотії, навали шкідливих тварин, комах чи паразитів рослин і взагалі обставини, що ставлять під загрозу або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови всього або частини населення. Загальновідомим фактом є те, що аварія на Чорнобильською АЕС є надзвичайною ситуацією техногенного характеру аварії на АЕС з руйнацією виробничих споруд й радіоактивним зараженням території. Таким чином, участь позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не є примусовою чи обов'язковою працею в розумінні Конвенції «Про примусову чи обов'язкову працю» № 29, а тому, посилання позивача на положення вказаної Конвенції є хибними. Як вбачається з матеріалів справи позивачем ставиться питання про нарахування та сплату йому відповідачем державної пенсії, як відшкодування ушкодження здоров'ю, каліцтво, втрату професійної працездатності від професійного захворювання, отриманого під час примусової праці в 30 кілометровій зоні ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виходячи з розміру заробітної плати в 78 середніх заробітних плат по Україні (станом на сьогодення, 267565 грн. 33 коп.), з урахування втрати професійної працездатності, але не менше ніж у розмірі: для 3 групи інвалідності - 23,52 розмір мінімальної пенсії за віком, для 2 групи інвалідності - 31,36 розмірів мінімальної пенсії за віком та 39,2 розмірів мінімальної пенсії за віком для інвалідів 1 групи на підставі положень Постанови Ради Міністрів УРСР № 207-7 від 10.06.1986, Конвенції № 29, КЗпП УРСР. Також в позовній заяві ставиться питання про зобов'язання відповідача сплатити позивачу відшкодування втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, пов'язаного з дією радіації під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986-1987 роках починаючи з 01.08.2011 року в розмірі станом на 01.07.2015 року 10 060 456, 41 грн. Однак, дані посилання позивача є також хибними, оскільки, порядок обчислення пенсії регламентується законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1210 від 23 листопада 2011 року. Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. Відповідно до статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Частиною сьомою статті 54 вищевказаного Закону визначено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньомісячного заробітку для призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, призначеної відповідно до статті 54 цього Закону, також визначається Кабінетом Міністрів України (частина четверта статті 57 Закону). Прикінцевими положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення статей Законів України, що регулюють усі соціальні виплати застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2015 рік. При цьому, відповідно до пункту 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», зокрема, норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Таким чином, державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема, актами Кабінету Міністрів України. В рішеннях Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначено, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи проводиться згідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, яка є чинною, а тому підлягає виконанню. Оскільки, зазначений позивачем тип виплат чинним законодавством України не передбачений, заявлені у позовній заяві вимоги в цій частині є безпідставними, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача видати позивачу посвідчення, в якому зазначити період праці на примусових, обов'язкових роботах під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 - 1987 роках, довідку, яка б засвідчила б факт того, що позивач по 25.04.1990 року знаходиться в стані аналогічному рабству, а також довідку про знаходження позивача, починаючи з 01.08.2011 року, в стані повного рабства, то дані позовні вимоги є також безпідставними, оскільки чинним законодавством України видача такого типу посвідчення не передбачена. Крім того, органи виконавчої влади наділені дискреційними повноваженнями, а суди не вправі втручатися в діяльність органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій, оскільки, таке втручання виходить за межі завдань цивільного судочинства та за межі цивільної законодавства, так як відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується , якщо інше на встановлено законом, а тому, позовні вимоги про зобов'язання вчинити дії є безпідставними. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки, Позивачем не доведено, що саме Відповідачем порушено його права, свободи чи інтереси, а тому, з підстав зазначених позивачем, позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed