Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати за [PERSON], що мешкає за адресою: мікрорайон Орільський[ADDRESS] в м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], право власності на спадкове майно, а саме частку в розмірі 1/2 квартири №20 в будинку №6 мікрорайон Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, що успадкована [PERSON] від [PERSON] та 1/2 частку квартири №20 в будинку №6 мікрорайон Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до заповіту від 28 грудня 2011 року [PERSON] все своє майно, а саме - квартиру, яка розташована в м. Перещепине, мікрорайон Орільський, будинок 6 (шість) [ADDRESS] заповідала онуці [PERSON]. Позивач проживала з [PERSON]Г на момент її смерті в квартирі №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине, доглядала померлу, за власний рахунок поховала її та після смерті утримує та доглядає вказану квартиру. За час свого життя [PERSON] була призначена опікуном позивача. Після смерті [PERSON], яка сталася 07 жовтня 2014 року залишилось спадкове майно - квартира № 20 в будинку № 6 на мікрорайоні Орільський в м. Перещепине. Для отримання спадкових документів позивач 01 лютого 2016 року звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] Однак, нотаріусом їй в цьому було відмовлено, через те, що відсутня реєстрація правовстановлюючих документів на 1/2 частину квартири - спадкове майно. Вказує, що 1/2 частина квартири № 20 в будинку №6 м/р Орільський була у власності померлої [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №258-1 від 23 листопада 1993 року. 1/2 частину квартири №20 в будинку №6 м/р Орільський [PERSON] отримала в спадок від свого чоловіка - [PERSON], про що складені свідоцтво про право власності на квартиру №258-1 від 23 листопада 1993 року та свідоцтво про право на спадщину за законом серія АА1 № 394330 від 17 травня 1997 року. Однак, на момент смерті та після смерті свого чоловіка [PERSON] проживаючи в квартирі № 20 будинку № 6 м/р Орільський в м. Перещепине фактично прийняла спадщину, однак через тривалий хворобливий стан не зареєструвала своє право власності на частку вищевказаної квартири в органах БТІ, що і стало підставою для відмови нотаріуса. Вважаючи відмову безпідставною, такою що порушує її права позивач звернулася з позовом до суду. До судового засідання надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності, в якій остання наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Надав суду заяви, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності. В зв`язку з неявкою сторін фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, з наступного. Судом встановлено, що 23 листопада 1993 року [PERSON] та [PERSON] набули права спільної сумісної власності на квартиру №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, про що видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне БТІ» за № 258-1. 17 травня 1997 року [PERSON] набула право власності на 1/2 частину квартири №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON], про що видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 5-2006. 07 жовтня 2014 року [PERSON] померла. За життя 28 грудня 2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла квартиру №20 в будинку №6 м/р Орільський м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON] Заповіт посвідчено Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] за № 1645. 24 березня 2015 року [PERSON] подано в Новомосковську районну державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та 01 лютого 2016 року подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Листом в Новомосковської районної державної нотаріальної контори № 126/02-14 від 01 лютого 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав того, що позивачем надані до нотаріальної контори свідоцтво про право власності на спадкову квартиру, видане 23 листопада 1993 року селищною радою с. Перещепине на ім'я [PERSON] та [PERSON], право власності за якими зареєстроване в БТІ належним чином, з відміткою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку цієї квартири на ім'я [PERSON], а також свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку спадкової квартири, видане 17 травня 1997 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2006 на імя спадкодавця [PERSON], право власності за яким не зареєстроване в БТІ у встановленому законом порядку. Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. По об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Згідно з ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Оскільки [PERSON] набула право спільної сумісної власності разом із [PERSON] на квартиру 23 листопада 1993 року, право спільної сумісної власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] було припинено 17 травня 1997 року із отриманням [PERSON] права на 1/2 частку в квартирі після смерті іншого співвласника та шляхом прийняття означеної спадщини фактично стала одноосібним власником житлового приміщення, однак померла не зареєструвала набуте право власності у встановленому законом порядку, залишила заповіт на ім`я позивача, від якого позивач не відмовилась та прийняла спадщину, не відчужила до дати смерті на користь третіх осіб майно, інших спадкоємців, окрім позивача, які мають право на обов`язкову частку у спадщині та які-б звернулися із заявами про прийняття спадщини судом не встановлено, - позивач має право на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved