Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» щодо передачі третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту, розірвати договір від 13.09.2012 року між ПАТ «Альфа Банк» і [PERSON], та стягнути з ПАТ «Альфа Банк» моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13 вересня 2012 року між ним та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту для придбання товарів в супермаркеті «Фокстрот» на суму 4500 гривень. У звязку зі скрутним матеріальним становищем позивач кредит сплачував не в повному обсязі, тому в нього виникла заборгованість за даним кредитом. У 2014 році отримав листи невідомої йому компанії «ТОВ Кредитекспрес [PERSON]Ел.Сі» щодо повернення кредиту. Зазначає, що інформація про його боргові зобовязання є банківською таємницею, відтак банк не вправі передавати такі інформацію іншим особам. Окрім наведеного, зазначає, що банк повинен був повідомити його про передачу третій особі права вимоги за його кредитом. Оскільки кореспонденцію, яка надходить на адресу позивача про наявність в нього заборгованості за кредитом можуть бачити його сусіди, вважає, що таким діями банку йому заподіяно моральну шкоду. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснення надав аналогічні вище наведеним. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк»- [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просив в його задоволенні відмовити повністю. Зазначає, що ПАТ «Альфа-Банк» договорів про передачу вимоги за кредитним договором позивача не укладалося, відтак його посилання на порушення банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Крім цього, підписуючи Заяву-Анкету на отримання кредиту позивач підтвердив свою згоду на доступ відповідача до його кредитної історії, вчинення відповідачем будь-яких дій щодо збирання, поширення, зберігання, зміни, знеособлення, знищення інформації, що міститься в Заяві-Анкеті та/або документів, наданих відповідачу, а також на збір та обробку персональних даних будь-яким чином та з будь-якою метою, відтак позивач безпідставно вказує на порушення банком законодавства у сфері захисту інформації. Позивачем також не доведено в чому полягає завдана йому моральна шкода, та яким належними і допустимими доказами підтверджується заподіяння [PERSON] такої шкоди. Щодо вимоги про розірвання кредитного договору, то така вимога є безпідставною, оскільки односторонню відмова від виконання зобовязання не допускається, договір є обовязковим для виконання сторонами, такий договір укладено з додержанням вимог чинного законодавства, позивач шляхом часткового здійснення платежів на виконання даного кредитного договору погодився з його правомірністю, тому немає жодних підстав для розірвання договору. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 вересня 2013 року Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №401270952, згідно умов якого банк надав позивачу кредит для придбання товарів згідно з переліком, вказаним у специфікації, а [PERSON] зобовязувався повернути отримані кошти до 15.09.2014 року /а.с.56/. Відповідно до п. 6 Кредитного договору, п. 5 Заяви-Анкети, наявної в матеріалах справи /а.с.58/, підписаної позивачем, позивач своїм підписом підтверджує що дає свою письмову безумовну згоду на доступ Банку до кредитної історії, вчинення Банком будь-яких дій та/або сукупності дій, що повязані зі збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням інформації, що надана у Заяві-Анкеті та/або документах, наданих банку, в тому числі згоду на збір, зберігання, використання та розповсюдження через Бюро кредитних історій інформації про позивача, а також на обробку персональних даних будь-яким чином. Таким чином, посилання позивача на те, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про інформацію», а також про порушення ним приписів ст. 32 Конституції України спростовуються наявними в матеріалах доказами, а саме Заявою-Анкетою, підписавши яку [PERSON] надав ПАТ «Альфа-Банк» згоду (дозвіл) на збір, обробку, поширення, передачу тощо його персональних даних та іншої інформації. Позивачем також не надано жодних доказів щодо переходу права вимоги від ПАТ «Альфа-Банк» до інших осіб за кредитним договором, укладеним з [PERSON] З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що заміна кредитора в зобовязанні, яке виникло на підставі кредитного договору №401270952 від 13.09.2012 року не відбувалася, кредитором і надалі залишається ПАТ «Альфа-Банк», відтак покликання позивача на порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються матеріалами справи. Доказів, які б вказували на протилежне позивачем всупереч вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 с. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору, виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. Заявляючи вимогу про розірвання договору, позивач не зазначає, на якій саме підставі з передбачених законом та з врахуванням яких саме обставин, передбачених законом, укладений між ним та відповідачем кредитний договір підлягає розірванню, та якими належними і допустимими доказами підтверджується наявність вказаних обставин. Відтак, суд приходить до висновку, що вимога про розірвання кредитного договору №401270952 від 13 вересня 2013 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] є безпідставною та задоволенню не підлягає. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] також просить суд стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій ПАТ «Альфа-Банк», він та члени його сімї втратили сон, у них піднявся тиск і вони змушені були приймати ліки. Суд критично ставиться до вказаних пояснень позивача, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Всупереч наведеному, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені ним обставини щодо заподіяння йому моральної шкоди, а також розміру такої шкоди. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди з ПАТ «Альфа-Банк» задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed