Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 18.07.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2237. Вимоги обґрунтовано тим, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги спадкування після смерті [PERSON] є позивач, який є сином спадкодавця. В установленому законом порядку позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, проте, під час звернення до нотаріуса стало відомо про наявність заповіту від 18.07.2014 року на ім`я відповідача - [PERSON] , про що позивачу не було відомо. Позивач зазначив, що дізнавшись про наявність заповіту був приведений у розпач, оскільки протягом свого життя батько зазначав, що все майно залишиться позивачу. [PERSON] вказав, що [PERSON] хворів на шизофренію та перебував на обліку в Житомирській обласній психіатричній лікарні, а тому правовою підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним заповіту є те, що на час складання заповіту заповідач внаслідок хронічної психічної хвороби не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 02.05.2018 року від третьої особи - приватного нотаріуса Доброльожи В.В. надійшли письмові пояснення щодо позову, нотаріус вказав, що при посвідченні заповіту ним було дотримано усі без винятку вимоги законодавства, встановлено особу [PERSON] , визначено обсяг його цивільної дієздатності. З метою встановлення дійсних намірів [PERSON] нотаріус мав розмову з останнім сам-на-сам, аби виключити можливість стороннього впливу на його волевиявлення, було з`ясовано, чи розуміє [PERSON] правову природу та значення складеного на його прохання заповіту, його правові наслідки. Нотаріус стверджує, що переконався, в тому, що заповідач, укладаючи заповіт на користь осіб, які не є його близькими родичами, діє цілеспрямовано, усвідомлено і послідовно. Таким чином, нотаріус вказав, що у нього не було сумніву щодо обсягу цивільної дієздатності [PERSON] (т. 1, а.с. 30-31). 17.05.2018 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] вказала, що з позовними вимогами не погоджується та просить відмовити в їх задоволенні на підставі того, що [PERSON] є її рідним дядьком, до його смерті постійно підтримували нормальні родинні відносини. При житті [PERSON] не проявляв ознак психічного захворювання, повідомляв, що стосунків із сином [PERSON] та бувшою дружиною не підтримував. Коли [PERSON] помер, то в організації поховання приймали участь відповідач та родичі і друзі, але [PERSON] участі в похованні не приймав і будь-якої допомоги їм не надав (т. 1, а.с. 49-50). Ухвалою суду від 13.03.2019 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено питання чи був здатним розуміти значення своїх дії і керувати ними станом на 18.07.2014 року [PERSON] , який помер [INFO] . Проведення експертизи доручено Житомирській обласній психіатричній лікарні. Провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 29.05.2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 27.08.2019 року витребувано та долучено до матеріалів справи медичну карту амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] ; справу направлено до Житомирської обласної психіатричної лікарні, для проведення судово-психіатричної експертизи, призначеної відповідно до ухвали суду від 13.03.2019 року; провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 18.10.2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 20.12.2019 року до Комунального підприємства «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» застосовано захід процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для проведення експертизи шляхом тимчасового вилучення медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою : [ADDRESS] та помер [INFO] . Ухвалою суду від 03.03.2020 року справу направлено до Житомирської обласної психіатричної лікарні для проведення судово-психіатричної експертизи, призначеної відповідно до ухвали суду від 13.03.2019 року, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 05.06.2020 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні 11.03.2021 року представник позивача - адвокат Демчик Н.О. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Пугач С.В. відмовився від допиту свідків, які були викликані 11.02.2021 року, адвокат просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В матеріалах справи містяться клопотання третьої особи - приватного нотаріуса Доброльожи В.В. про проведення розгляду справи за його відсутності, підтримав свої письмові пояснення. Заслухавши представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є батьком позивача [PERSON] (т. 1, а.с. 7). 18.07.2014 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., згідно Витягу зі Спадкового реєстру від 01.12.2017 року №50101926 (т. 1, а.с. 8-10). Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] (т. 1, а.с. 13). 21.09.2017 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (т. 1, а.с. 12). Згідно статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до частин 1-2 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України) та в розумінні ст. 202 ЦК України, заповіт є одностороннім правочином. Частиною першою ст. 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно частин першої ст. 1256 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 16 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 76 ЦПК України докази встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно части 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Висновком судово-психіатричного експерта №111-2020 від 02.04.2020 року встановлено, що [PERSON] , 1952 року народження станом на 18.07.2014 року не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через хронічне психічне захворювання; ступінь порушень психіки у [PERSON] з боку мислення, емоцій, волі, критичних здібностей була настільки виражена, що він не міг в повній мірі на час складення заповіту 18.07.2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а.с. 52-55). Вказаний висновок відповідач та її представник поставили під сумнів, з тієї підстави, що при його виготовленні не було враховано дані амбулаторної картки [PERSON] , яку відповідача надала суду 20.08.2020 року, після проведення експертизи. У зв`язку з чим, сторона відповідача клопотала про призначення судової технічної експертизи документів та повторної судово-психіатричної експертизи. Разом з тим, відповідачем або її представником не було надано жоднихдокументів, на підставі яких повинна проводитися технічна експертиза; не вказано, які документи мають бути надані експерту у якості порівняльних зразків; не обґрунтовано необхідність призначення технічної експертизи та щодо яких питань необхідні відповідні висновки експертів, що є необхідними умовами для призначення такої експертизи, не зазначено, який саме документ містить дописки, в чому вони виразилися і як вподальшому могли вплинути на висновок експертів. 04.12.2020 року допитано експерта [PERSON] , яка по суті висновку судово-психіатричної експертизи пояснила, що пацієнт [PERSON] страждав на психічне захворювання, при цьому, амбулаторна картка [PERSON] не несе інформативності щодо психічного стано особи та не вплине на наданий висновок (т. 2, а.с. 158-162). Таким чином, суд вважає висновок експерта достовірним доказом. 11.02.2021 року було допитано свідка [PERSON] , яка є бувшою дружиною [PERSON] . Свідок пояснила, що [PERSON] лікувався у психіатричній лікарні, свідок навідувала [PERSON] в лікарні у 1987, 2002, 2004, 2006 роках. Свідок [PERSON] , рідна сестра відповідача [PERSON] , пояснила, що [PERSON] часто приїздив у Полтавську область в гості, вів себе адекватно, нормально, востаннє приїздив у 2017 році. Свідок зазначила, що [PERSON] не хворів на психічні захворювання, у нього був рак легенів. Похованням [PERSON] займалась [PERSON] . Надаючи оцінку показам свідків, суд враховує одночасно й те, що у висновку експерта №111-2020 від 02.04.2020 року було встановлено, що …перебіг захворювання [PERSON] був досить сприятливим, з довготривалими періодами ремісій…, отже, обставини, зазначені свідком [PERSON] , могли мати місце. В той же час, на підставі показань свідків не можливо встановити внутрішній, психічний стан [PERSON] в момент вчинення правочину. З урахуванням предмету доказування у даній справі, суд вважає, що покази свідків про поведінку [PERSON] мають побічне значення для встановлення того, чи був він станом на 14.07.2014 року здатний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та в силу положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України не можуть бути належним підтвердженням обставин позову чи заперечень на позовну заяву. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, а тому факт того, що [PERSON] , 1952 року народження станом на 18.07.2014 року не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через хронічне психічне захворювання, є доведеним із розумним ступенем достовірності. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що спадкодавець на час укладення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому позовні вимоги про визнання заповіту недійсним підлягають до задоволення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у виді судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved