Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту посилаючись на те, що постановою про арешт майна боржника від 31.03.2005 року серії АА № 384894, державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС в м. Києві Білець Тетяною Миколаївною було накладено арешт на його (позивача) майно, де він проходив в якості боржника. У подальшому провадження було закінчено у зв'язку з виконанням ним зобов'язання у повному обсязі. Згідно Інформаційної довідки № 137962682 від 17.09.2018 року на все його нерухоме майно накладено обтяження у вигляді арешту, під реєстровим № 1846429, яке зареєстровано 05.04.2005 року на підставі постанови ВДВС від 31.03.2005 року. Об'єктом обтяження є квартира [ADDRESS]. У відповіді на запит № 59608 від 20.09.2018 року відповідач повідомив, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень документ стосовно нього (позивача) на виконанні у Відділі не перебуває. Надати більш детальної інформації та зняти арешт не вбачається можливим у зв'язку із знищенням документообігу з строками зберігання. Вважає, що наявність арешту на його майно, по виконаному зобов'язанню, порушує його права як власника. В судове засідання позивач не з'явився, представник подав заяву про розгляд справи у його відсутність, та задоволення позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з'явився, подав відзив на позов, де заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на виконавче провадження № 56558146, відкрите на підставі постанови Управління патрульної поліції у м. Києві ВР № 268498 від 03.03.2018 року про стягнення штрафу за адміністративне правопорушення в сумі 680,00 грн. Крім того, у них на виконанні перебували постанови поліції за 2013 та 2017 роки про накладення штрафів, які не виконані. В судове засідання представник третьої особи не з'явилися, надіслав пояснення, в яких просив розглянути справу за наявними документами та доказами, згідно чинного законодавства України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Даний позов зареєстровано в суді 01.10.2018 року, 11.10.2018 року відкрито провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою від 27.11.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Клопотання по суті спору сторонами не подавалися. В суді встановлено, що 31.03.2005 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції Білець Тетяни Миколаївни винесено Постанову серії АК № 462729 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], та заборонено здійснювати відчуження майна. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого мана щодо суб'єкта, сформованого 17.09.2018 року слідує, що 05.04.2005 року за № 1846429 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] на підставі постанови ВДВС АК № 462729 від 31.05.2005 року. У відповіді № 59608 від 20.09.2018 року на запит адвоката позивача Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомив, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 20.09.2018 року виконавчий документ стосовно [PERSON] на виконанні в Відділ не перебуває. Надати більш детальну інформацію або зняти арешт з майна не виявляється можливим у зв'язку із знищенням документообігу відділу на підставі закінчення строків зберігання справ. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ч. 1 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (що діяв на момент подій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Оскільки, виконавче провадження закінчено, документи знищено, позивач позбавлений можливості захистити свої законні права поза судовим вирішення спірного питання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Заперечення відповідача суд не приймає до уваги, оскільки накладення арешту на майно позивача відбулось у 2005 році, тоді як доказів наявності виконавчих проваджень, де накладався арешт, відповідач не надав. Посилання на постанови органів поліції про накладення на позивача штрафів за адміністративні порушення за 2013, 2017 та 2018 роки суд не приймає до уваги, оскільки це суперечить чинному законодавству України. Дані постанови слід виконувати згідно ЗУ «Про виконавче провадження». На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved