Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 22 травня 2003 року [PERSON] отримав від матері позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 17000,00 грн., про що склав відповідну розписку. Гроші отримані в якості попередньої оплати повної вартості житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Знаменівське, вул.Корольова,31. Під час складання розписки та попереднього договору від 12 травня 2003 року [PERSON] зобовязався укласти з позивачем та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки після отримання необхідних документів в строк до 22 грудня 2004 року. Також [PERSON] передав позивачу свідоцтво про право власності на вищезазначений будинок та технічний паспорт. З того часу позивач користується вказаним будинком, однак [PERSON] не виконав своїх зобовязань, а 06 червня 2003 року помер. Позивач вважає, що між ним та [PERSON] була досягнута домовленість з усіх істотних умов договору купівлі-продажу і відбулося його повне виконання, тому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку та визнати за ним право власності на вищезазначений житловий будинок. Представник позивача [PERSON] до початку судового засідання надав суду письмову заяву, якою просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача завчасно надав суду письмову заяву, якою просить розглянути справу без його участі та вирішити її згідно діючого законодавства. Таким чином суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В матеріалах справи є копія попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 12 травня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Знаменівське, вул.Корольова,31. Зазначений договір не був посвідчений сторонами в нотаріальному порядку. З розписки, складеної [PERSON] 12 травня 2003 року, вбачається, що він отримав від [PERSON] обумовлену за будинок грошову суму 17000,00 грн., зобовязавшись в строк до 22 грудня 2004 року підготувати документи, необхідні для продажу будинку в нотаріальному порядку. Отже, із зазначених документів суд вбачає, що фактично договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку між позивачем та [PERSON] був укладений і виконаний, але внаслідок винної поведінки останнього в нотаріальному порядку договір не був посвідчений. Факт належності спірного житлового будинку на час укладення договору купівлі-продажу саме [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про право власності на жилий будинок від 26 березня 1999 року. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер 06 червня 2003 року. Отже, вищезазначений договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений між позивачем та [PERSON] 12 травня 2003 року, тобто під час дії Цивільного кодексу України 1963 року. У відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Із цього випливає, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений та фактично виконаний сторонами у травні 2003 року, після набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року нових цивільних правовідносин між сторонами не виникало, у звязку з чим до даних правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу України 1963 року. Згідно ст.227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, недійсним визнається такий договір при умові недодержання вимоги щодо його нотаріального посвідчення, а у разі такого посвідчення, такий договір є дійсним. Відповідно до ст.47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом було встановлено, що фактично договір купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] був укладений та виконаний, [PERSON] отримав обумовлену грошову суму та передав позивачу правовстановлюючі документи на будинок, зобовязавшись в строк до 22 грудня 2004 року оформити документи на будинок та посвідчити договір в нотаріальному порядку, однак ухилився від взятих на себе зобовязань в частині нотаріального посвідчення договору, у звязку з чим суд вважає можливим визнати зазначений договір дійсним. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року зазначено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений у травні 2003 року, а ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року, то до цих правовідносин застосовуються правила цього Кодексу про позовну давність. Як зазначено у ч.4 ст.267 ЦК України 2004 року сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову, однак згідно ч.3 зазначеної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У даній справі жодна сторона про застосування позовної давності не заявила, у звязку з чим її пропущення не є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд також вважає, що Іларіонівська селищна рада є належним відповідачем у даній справі, оскільки до смерті [PERSON] останній розпорядився належним йому житловим будинком і він не входить до спадкової маси. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. На підставі викладеного,

Outcome: approved