Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова [PERSON] від 31.01.2017 № 21-К, поновити [PERSON] на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він працював на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Наказом від 26 серпня 2016 року № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області його звільнено на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівником. В подальшому заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року по справі № 638/15836/16-ц, яке було 24.05.2017 року змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області, було визнано незаконним наказ від 26.08.2016 р. №116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення його з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, скасовано цей наказ, поновлено його на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 36 559 грн. 86 коп. без урахування обов'язкових податків та платежів. Оскільки заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було прийняте 27 січня 2017 року (п'ятниця) майже під кінець робочого дня, то він мав бути поновлений на роботі в понеділок, 30 січня 2017 року. В неділю, 29 січня 2017 року йому стало зле, але оскільки був вихідний день він звернувся до лікарні лише наступного дня. За фактом хвороби йому було відкрито лікарняний. 09 лютого 2017 року після одужання та отримання лікарняного листа, він прибув до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, для поновлення на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. В приміщенні Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області його було ознайомлено та надано копії наступних документів: Наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області №19-к від 30.01.2017 року про поновлення на роботі [PERSON] підписаний в.о. начальника [PERSON]; доповідна записка від 30.01.2017 року підписана [PERSON] про те, що [PERSON] не з'явився на протязі всього робочого дня 30.01.2017 на робочому місці та акт відсутності [PERSON] на робочому місці. Того ж дня, 09 лютого 2017 року, отримав копію наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 31.01.2017 року № 21-к про звільнення його з посади за прогул. Вважаючи таке звільнення незаконним він був вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засідання позивач не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до змісту позовних вимог та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Балановський О.О., який діє на підставі довіреності, проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Ухвалою суду від 28 серпня 2018 року в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача - Міської державної лікарні Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що позивач згідно наказу від 22.05.15 р. № 38-к працював начальником Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Наказом від 26 серпня 2016 року № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області його звільнено на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівником. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року по справі № 638/15836/16-ц, яке було 24.05.2017 року змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області, було визнано незаконним наказ від 26.08.2016 р. №116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення його з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, скасовано цей наказ, поновлено його на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 36 559 грн. 86 коп. без урахування обов'язкових податків та платежів. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року було відмовлено Головному управлінню Держпродспоживслужби у Харківській області у відкритті касаційного провадження на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року. У період з 30 січня 2017 року по 09 лютого 2017 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується даними листа непрацездатності , виданого 30.01.2017 року. Вищевказане заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було виконано частково добровільно відповідачем та наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області №19-к від 30.01.2017 року позивача було поновлено на роботі. Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 31.01.2017 року №21-к [PERSON] було звільнено із займаної з посади за прогул. Копію вищевказаного наказу від 31.01.2017 року позивач отримав 09 лютого 2017 року. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст.41 КЗпП України (ч.3 цієї норми). У п.17 постанови Пленуму ВС «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 №9 містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст.40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст.40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того суд звертає увагу на наступне. Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За положеннями частини другої статті 41 КЗпП України розірвання трудового договору у випадках, передбачених цією статтею, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Тобто положення частини третьої статті 40 КЗпП України слід застосовувати також до випадків звільнення працівника з підстав частини першої статті 41 КЗпП України. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Позов в частині визнання незаконним, скасування наказу від 31.01.2017 р. № 21-к та поновлення позивача на роботі на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, підлягає задоволенню. Доводи відзиву ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області в суд до уваги не приймає, оскільки позивач був звільнений в період його тимчасової непрацездатності. Інші приведені в відзиві ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області доводи зводяться до припущень, а доказування не може грунтуватися на припущеннях. Щодо вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі-Порядок). Згідно з пунктом 1 Порядку вищезазначений Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають врахуванню і які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відтак, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. В матеріалах справи містяться докази того, що середньоденна заробітна плата складає 450,93 грн. (чотириста п'ятдесят гривень, 93 копійки). Позивач 05 грудня 2017 року працевлаштувався на іншу роботу, у зв'язку з чим суд вважає, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватися по 04 грудня 2017 року включно. Кількість робочих днів вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2017 року по 04 грудня 2017 року включно складає 208 днів. Отже, сума стягнення заробітної плати за вказаний період вимушеного прогулу становить 94 244,37 грн. (дев'яносто чотири тисячі двісті сорок чотири гривні 37 копійок). Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial