Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В якому в рахунок погашення заборгованості, просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 109,1 кв.м, житловою площею 76,3 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці площею 1000,00 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки в сумі 606038 (шістсот шість тисяч тридцять вісім) грн. на підставі висновку про вартість об`єкту оцінки від 01.06.2018 №ВFC180601-А274, проведеної суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Консалтінгова компанія «Бі.Еф.Сі.» (сертифікат від 21.03.2017 №226/17). В обґрунтування зазначено, що між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] 23.04.2007 укладено договір кредиту №431/135-ФО1. Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК». 14.06.2010 приведено у відповідність до ЗУ «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми шляхом перейменування Акціонерно-комерціного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в Публічне акціонерне товаристо «Укрсоцбанк». Відповідно до вказаного договору, банк надав [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25000 доларів США. Відповідно до листа Національного Банку України від 07.12.2009 №13-210/7871-22612, операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти [PERSON] . Договором визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. У порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконував, у результаті чого станом на 27.03.2018 має заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 13332,22 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 6152 доларів США 51 центів, пені за несвоєчасне повренння кредиту в сумі 1311 доларів США 27 центів, пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 1434 доларів США 53 центи. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є [PERSON] , що випливають з договору кредиту, відповідно до ст.553 ЦК України, 23.04.2007 між банком та відповідачами укладено іпотечний договір. Згідно з іпотечним договором, [PERSON] передав банку в іпотеку наступне майно - будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 109,1 кв.м., житловою площею 76,3 кв.м. Віповідно до п.2.1.1-2.1.10 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання боржником основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору; в інших випадках, передбачених законодавством. У разі порушення боржником основного кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавця та/або боржнику письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором та/або зобов`язань, передбачених іпотечним договором, у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься в іпотечному договорі або на підставі окремого договору, який може бути укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем з урахуванням вимог чинного законодавства України. Згідно з рішенням суду про поділ спільного майна подружжя (ЄУН 389/1296/16-Ц), [PERSON] набула право власності на Ѕ частину предмету іпотеки. 24.05.2016 Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області ухвалено заочне рішення про стягнення з [PERSON] суми боргу за кредитним договором № 431/135-ФО1 від 23.04.2007 в розмірі 424850,57 грн., яке в подальшому судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін. На адресу відповідача надіслано вимогу про усунення порушень, якою [PERSON] попереджено про можливість зверення стягнення на предмет іпотеки в разі несплати заборгованості. Однак наразі рішення суду не виконано. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконує, чим порушує його умови, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги пітримала у повному обсязі. Додала, що посилання відповідача [PERSON] та її представника на дію мораторію, згідно з якою наполягають на включення до резолютивної частини рішення вимоги про зупинення виконання судового рішення до строку дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, є безпідставним, оскільки цей закон втратив чинність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, подали відзив на позов в якому вказали, що позивачем не надано доказів про вимогу дострокового виконання зобов`язання, так як додана до позову вимога про усунення порушення містить лише викладення фактів укладення договорів та попередження про звернення до суду з позовом, тобто не є письмовою вимогою в розумінні ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Крім того, позивач не додав до позовної заяви жодного належного доказу, який би містив інформацію щодо предмета доказування - наявності заборгованості в сумі, вказаній в позові, а також про надання [PERSON] кредиту в сумі та валюті, вказаних в договорі. Оскільки позов пред`явлено також і до неї, позивач повинен був надати до суду докази виконання позивачем умов кредитного договору, а саме надання відповідачу [PERSON] кредиту в сумі та валюті, вказаній в кредитному договорі. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт отримання відповідачем грошових коштів. Крім того, не надано належний розрахунок заборгованості по основному зобов`язанні.Так, в позовній заяві вказано, що на 27.03.2018 року [PERSON] має заборгованість за кредитом - 13332,22 дол. США, а в довідці - станом на ту ж дату основна заборгованість за кредитом вкладає 11667,78 дол. США. Як видно з договору кредиту № 431/135-Ф01, п. 1.1. кредитор надає позичальнику грошові кошти в сумі 25000 дол. США зі сплатою 13% річних. Але як видно з наданого суду розрахунку, з 23.09.2009 року відсоткова ставка збільшилася до 15%. Суду і відповідачу не надано доказів про укладення додаткової угоди про внесення змін до договору, як того передбачає п. 2.6.1. Договору кредиту. Проте, позивачем наданий розрахунок заборгованості зі збільшенням розміру відсоткової ставки, в зв`язку з чим сума заборгованості є невірною та завищеною. Також позивачем порушений строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України. Так, як останній платіж боржником внесено 10.02.2015 року, а вимога про усунення порушення була направлена боржнику лише 26.06.2018 року, таким чином строк, в межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою по захист свого цивільного права або інтересу сплив 10.02.2018 року. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також, просить врахувати вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів і іноземної валюти» від 03.06.2014 року, який набрав чинності 07.06.2014 року. Зазначила, що не має іншого житла та постійно проживає в будинку, площа якого значно менше 250 кв.м., тому рішення про стягнення на майно не може бути виконане. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що [PERSON] безпідставно та необгрунтовано посилається на те, що нібито кредитний договір, укладений між позивачем та [PERSON] не створює для неї обов`язки як до другого з подружжя. Під час укладення Кредитного договору від 23.04.2007 [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] від 23.04.2007 вона особисто надала згоду своєму чоловікові на укладення іпотечного договору та отримання кредиту, а також завірила, що і отримання кредиту, і укладення іпотечного договору здійснені в інтересах сім`ї, на умовах, які обоє з подружжя попередньо обговорили та вважають вигідним для них.Таким чином, кредитний договір від 23.04.2007 фактично є правочином, укладеним одним із подружжя в інтересах сім`ї. тобто наявна перша умова. Кредитні кошти були використані для ремонту житлового будинку (п. 1.1. Кредитного договору), тобто кредитні кошти використовувалось в інтересах сім`ї, отже, наявна і друга умова. Окрім того, звернув увагу суду на п. 1.7. Іпотечного договору, яким визначено. зокрема, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю Іпотекодавця з його дружиною [PERSON] , яка дала свою письмову згоду у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Озерним М.Г. за реєстром № 332. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, внаслідок укладення Кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Такий висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у Постанові Верховного суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16. Окрім того, підставою позову є також і наступні факти. Відповідно до рішення суду, про поділ спільного сумісного майна подружжя, серія та номер: ЄУН № 389/1296/16-ц [PERSON] набула право власності на 1/2 частину Предмету іпотеки. Відповідно до ч. 1,2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Щодо направлення вимоги, зазначив, що [PERSON] посилається на те, що на її думку, направлена відповідачам Вимога про усунення порушення від 26.06.2018 не відповідає вимогам ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що вона вважає підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Однак, таке посилання є абсолютно необгрунтованим та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, з огляду на наступне. По-перше, ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Саме такий документ направлений відповідачам. Зміст Вимоги також повністю відповідає вимогам зазначеної норми. По-друге. [PERSON] вирвано дану норму з контексту статті. Адже, дана норма є ширшою і подальший її зміст ясно свідчить, що направлення Вимоги є обов`язковою умовою виключно при обранні Іпотекодержателем позасудового способу врегулювання спору. Так. третє речення ч. 1 ст. 35 чітко визначає, що якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.В той же час частина 2 ст. 35 однозначно встановлює, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. По-третє, в даному випадку мова не йде про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, адже рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.05.2016 вже стягнуто достроково заборгованість з [PERSON] . Окрім того, повдомила, що наявна заборгованість за Кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості, довідкою та судовим рішенням від 24.05.2016, яке набуло законної сили. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, зазначила, що така заява є безпідставною з огляду на наступне. Умовами кредитного договору передбачено, що строком повернення кредиту є 22.04.2022, таким чином, саме з настанням цієї дати має розпочати свій перебіг позовна давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі. Що стосується щомісячних платежів, строк сплати яких настав за межами трирічного строку до подання позовної заяви, зазначаю, що позовна давність не спливла і щодо цих платежів. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (с. 1 ст. 264 ЦКУ). Згідно частини 3 зазначеної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідач зазначає, що останній платіж вчинено [PERSON] 08.01.2014. Однак, це не відповідає дійсності. Останній платіж, внесений позичальником 25.06.2015. Отже, 25.06.2015 позовна давність в черговий раз перервалася внаслідок вчинення боржником дії. що свідчила про визнання ним свого боргу. Окрім того, частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Таким чином, після звернення позивачем у квітні 2016 року до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] строк позовної давності знову перервався щодо стягнення всієї заборгованості. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду загальний трирічний строк позовної давності не пропущено. Додатково зазанчила, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов 'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов 'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов 'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов 'язанням відсутня (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 р. у справі № 6-1080цс15). Щодо дії мораторію, зазначила, що підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином, обов`язковою умовою застосування цього Закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання позичальника або майнового поручителя та відсутність у них іншого нерухомого майна. Проте [PERSON] не надано жодного доказу відсутності у неї іншого нерухомого майна, а [PERSON] не заперечує проти звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, згідно правового висновку Верховного суду у Постанові по справі № 686/2312/14-ц, провадження № 61-2312св18 від 30 травня 2018 року «відповідно до статті 3 вказаного Закону він має тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-333цс15. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що у зв`язку з набранням чинності 07 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд апеляційної інстанції зобов`язаний застосувати його норми при перегляді рішення суду першої інстанції за наявності критеріїв, викладених у статті 1 цього Закону, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути застосований судом. Зазначений висновок не ґрунтується на законі, оскільки, застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як підставу для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що зазначений закон не містить приписів щодо припинення іпотеки, а лише вказує на заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна. Також, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». З зазначених підстав, просить не приймати до уваги відзив [PERSON] . [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що у своєму відзиві на позов, позивачем не прокоментовано основне питання: в якій валюті [PERSON] отримав кредит. Відсутні докази виконання позивачем кредитного договору, а саме надання відповідачу кредиту у сумі та валюті вказаній в кредитному договорі № 431/135-Ф01, який був укладений ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 23.04.2007 року. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів які б підтверджували факт отримання відповідачем грошових кошт розмірі та валюті, зазначених в договорі. До позовної заяви позивач додав копію кредитного договору, згідно якого кредитор надає позичальнику грошові кошти в сумі 25000 дол. США, та копію меморіального валютного ордеру, з якого видно, що [PERSON] отримав кошти у гривневому еквіваленті - 126250 грн. Згідно П. 2.1 договору кредиту № 431/135-Ф01, видача кред проводиться шляхом видачі позичальнику готівки з позичкового рахунку № [NUMBER] . Замість касових первинних документів на отримання кредитних коштів готівкою, позивачем надано суду меморіальний ордер, який застосовуєт банками для безготівкового розрахунку. Меморіальний ордер є внутрішнім обліковим документом і не може служити доказом отримання коштів позичальником. Відповідно до закону України «Про платіжні системи та переказ кош в Україні» та згідно типових форм ордерів, меморіальний ордер № 1 є лише «накопичувальна відомість за касовими операціями». Просить також врахувати, що позивачем безпідставно проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором №431/135-Ф01 станом на 27.03.2018 року. Зазначає, що заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду про справі № 385/1057/16-ц постановленим 24.05.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованості в сумі 424850 грн. за договором. Суд встановив, що на період винесення рішення сума заборгованості за кредитом становила 13332, 22 доларів США, за відсотками 2080 доларів США, за несвоєчасне повернення кредиту 446 доларів США, за несвоєчасне повернення відсотків 472 доларів США, а всього 16330 доларів США. В основному позові заборгованість визначається станом на 27.03.2018 року - за кредитом 13332 доларів США, а за відсотками - 6152, 51 доларів США. З цього приводу Верховний суд України по справі № 564/2199/15ц від 14.02.2018 року зробив висновок, що кредитний довгомір припиняє свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають. Така вимога про дострокове погашення всієї суми боргу була направлена відповідачу 12.03.2016 року, тому після цієї дати позивач не мав права нараховувати відсотки за користуванням кредитом. Враховуючи зазначене, просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 10.11.2020, за клопотання позивача у зв`язку з реорганізацією шляхом приєнання, позивача у справі - ПАТ «Укрсоцбанк», замінено на його правонаступника «АТ «Альфа-Банк». Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно договору кредиту №431/135-ФОІ від 23.04.2007 банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США. Кредитні кошти в сумі 25000,00 доларів США перераховано на рахунок № [NUMBER] згідно листа-заявки на кредиг/транш від 23.04.2007, підписаного особисто [PERSON] . В якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором кредиту №431/135-ФО1 від 23.04.2007, між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] 23.04.2007 укладено іпотечний договір. Відповідно до п.1.1 іпотечного договору, відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 109,1 кв.м., житловою площею 76,3 кв.м. У п.1.3 іпотечного договору вказано, що заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 158065 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на момент укладення іпотечного договору є еквівалентом 31300 доларів США. На підставі договору іпотеки на вказаний предмет іпотеки накладено заборону на відчуження. Предмет іпотеки на час укладання договору іпотеки був власністю [PERSON] . Під час укладення іпотечного договору, [PERSON] дала згоду на укладення її чоловіком [PERSON] іпотечного договору, при цьому в своїй особистій заяві завіреній нотаріально, зазначила що отримання кредиту, про який їй відомо та виконання зобов`язання за яким буде забезпечено іпотекою, а разом з цим і сама іпотека здійснюється [PERSON] в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними. Згідно з інформаціїю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 13.12.2016 зареєстровано право власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке остання набула на підставі рішення суду про поділ спільного сумісного майна подружжя (ЄУН 389/1296/16-ц, Провадження №2/389/455/16). Згідно з експертною оцінкою ринкової вартості житлової нерухомості від 01.06.2018 житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , визначена у розмірі 606038 грн., що еквівалентно 23200 доларів США. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.05.2016 у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16330 доларів США 94 центи, що в еквіваленті становить 424850 грн. 57 коп. Зазначене рішення суду оскаржувалося в судах апеляційної та касаційної інстанції. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 09.07.2020 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від від 24.05.2016, залишено без змін. Постановою Верховного суду у кладі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2021 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Кропивницького апеляційного суду від 09.07.2020, без змін. Частино 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеними вище рішеннями суду, які набрали законної сили встановлено наявність заборгованості за кредитним договором №431/135-ФО1 та її розмір, тож твердження відповідача [PERSON] викладені у відзиві на позов щодо незгоди з сумою заборгованості та валютою в якій надано кредит та ішого, саме щодо договору кредиту, вже встановлено судовим рішенням яке набрало законної сили, тому суд вважає ці обвставини встановленими та такими, що не підлягають розгляду. 26.06.2018 за вих. №895629 на адресу [PERSON] , [PERSON] згідно з вимогами договору іпотеки банком надіслано вимогу про усунення порушень, в якій повідомлено про суму заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором кредиту №431/135-ФО1 від 23.04.2007 та повідомлено про те, що в разі несплати виниклої заборгованості буде розпочато звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п.4.5.1 Іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Як встановлено судом, рішення суду про стягнення заборгованості за договом позики №431/135-ФО1 не виконано, заборгованість не погашено. Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту №431/135-ФО1 від 23.04.2007, станом на 27.03.2018 року, заборгованість [PERSON] , складає 13332,22 доларів США, що станом на 23.03.2018 еквівалентно 359695,91 грн. Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» 10.09.2019 затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Отже, у зв`язку з реорганізацією АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків за кредитним договором №431/135-ФО1 укладеним 23.04.2007р. між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами договору. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, частиною 2 статті 1050 ЦК встановлено, що коли договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. У відповідності до положень ст. 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно статті ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки. Статтею ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст. 1 названого Закону майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. Статтею 11 Закону передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно дост. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно дост. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимог, якщо інше не встановлено договором. Відповідачами у даній справі не надано доказів, які б спростовували доводи позивача у позовній заяві та додані до неї докази, які підтверджують невиконання [PERSON] умов кредитного договору, який забезпечений договором іпотеки. Отже, з огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В той же час, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії не може бути примусово стягнуто нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання і у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першоїстатті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15, від 07 липня 2015 року у справі № 6-345цс15. Відповідно до договору іпотеки № 431/135- ФО1 від 23.04.2007 року загальна площа предмета іпотеки - житлового, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 109,1 кв.м, що не перевищує 140 кв.м., відповідач [PERSON] стверджує, що іншого житла не має, тому посилаючись на зазначений закон, просить зазначити в рішенні суду про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії цього Закону. При цьому доказів відсутності іншого житла, останьою не надано та не аргументовано, яким чином можливо зупинити виконання рішення суду лише щодо одного з відповідачів. Однак, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність на підставі Кодексу № 2597-VIII від 18.10.2018, ВВР, 2019, № 19, ст.74. З зазначених підстав, судом не приймаються до уваги посилання відповідача щодо застосування норм ЗУ«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в частині зупинення виконання рішення суду до закінчення строку дії мораторію. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що вимоги позивача підлягають задоволенню, в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір у розмірі 9090,57 грн., по 4545 грн. 28 коп. з кожного. На підставі викладеного, та

Outcome: approved