Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 15 жовтня 2009 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту у формі кредитної (відновлюввальної) лінії №009/09, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 190000,00 грн., а відповідач зобов'язався в строк не пізніше 27 січня 2010 року повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним в розмірі 28 % річних. В подальшому між сторонами було укладено 7 договорів про зміни, якими сторони змінювали відсоткову ставку за користування кредитом та кінцевий термін його повернення, останній строк становить 23 лютого 2015 року. В порушення умов кредитного договору відповідач кредит не сплачує, у зв'язку з чим станом на 05 липня 2015 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 90764,39 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 60000,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14893,15 грн., пені за прострочення кредиту в розмірі 12743,00 грн., пені за прострочення відсотків в розмірі 3128,24 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідачки вищезазначену суму заборгованості за відсотками за користування кредитом, від сплати судового збору він звільнений у зв'язку з тим, що Постановою Правління Національного банку України №781 від 04 грудня 2014 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Золоті Ворота». Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що позовні вимоги він не визнає і у їх задоволенні просить відмовити. Так, 15 жовтня 2009 року в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором між ним та Банком було укладено договір застави майнових прав на грошовий депозит №016/09, розміщений в філії АКБ «Золоті Ворота» у м.Дніпропетровську згідно з договором страхового банківського вкладу (депозиту) «Стандартний 1» від 28 вересня 2009 року в сумі 200000,00 грн. Згідно п.6.1 Кредитного договору №009/09 передбачено, що сторони домовидися про договірне списання коштів, тобто у разі порушення позичальником умов договору, зокрема строку повернення кредиту та сплати процентів, комісійної винагороди Банк самостійно здійснює списання заборгованості позичальника та штрафних санкцій, передбачених договором, з рахунків, відкритих у Банку. У зв'язку з тимчасовими економічними складностями у 2013 році відповідач не мав можливості сплачувати кредит, тому був впевнений, що Банк буде самостійно списувати кошти з банківського рахунку відповідача, однак листом від 02 жовтня 2014 року Банк повідомив відповідача про існування заборгованості за кредитним договором станом на 23 вересня 2014 року в розмірі 62588,98 грн. 02 жовтня 2014 року відповідач звернувся до Банку з письмовою заявою, якою просив розірвати договір банківського вкладу та спрямувати кошти з депозитного рахунку на погашення заборгованості за кредитним договором, однак отримав відповідь про те, що протягом тимчасової адміністрації Банку зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредитора, є неможливим. Відповідач вважає такі дії позивача незаконними, зазначені договори є тісно взаємопов'язаними і Банк мав можливість не допустити виникнення заборгованості за кредитним договором шляхом списання коштів з депозитного рахунку відповідача. Позивач надав суду письмові пояснення на заперечення відповідача проти позову, де зазначив, що саме позивачу належить право обирати спосіб захисту свого порушеного права з урахуванням обмежень, передбачених спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, згідно п.4 ч.5 ст.36 зазначеного Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом. Отже, внаслідок проведення списання коштів з депозитного рахунку відповідача в рахунок погашення його грошового зобов'язання перед позивачем, відбудеться повне чи часткове зарахування зустрічних однорідних грошових вимог сторін, що суперечить вищенаведеній нормі Закону. Також зазначив, що в діях позивача відсутнє прострочення кредитора, оскільки зі сторони відповідача не було запропоновано Банку належного виконання кредитного зобов'язання, від яких Банк безпідставно відмовився, особливо з огляду на неплатоспроможний стан останнього. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але завчасно надав суду письмову заяву, якою просив суд розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав письмові заперечення проти позову і просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Також зазначив, що будь-яких інших рахунків, крім депозитного, в Банку він не має, заборгованість в розмірі 60000,00 грн. він визнає, однак позивач має можливість згідно умов кредитного договору списати вказану заборгованість та повернути йому залишок грошових коштів з депозитного рахунку. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія паспорту та ідентифікаційного номеру відповідача; копія договору про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 15 жовтня 2009 року з додатком; копії договорів про зміни до договору про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 15 жовтня 2009 року з додатками; розрахунки заборгованості за кредитним договором та пені; копія Постанови Правління Національного банку України №781 від 04 грудня 2014 року про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Золоті Ворота»; копія договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандартний 1» від 28 вересня 2009 року; копія квитанції про зарахування грошових коштів за депозитом на рахунок від 28 вересня 2009 року; лист відповідача та письмова відповідь позивача від 04 грудня 2014 року. Таким чином, суд, заслухавши пояснення відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується копією договору про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 15 жовтня 2009 року, згідно якого між сторонами був укладений вказаний договір і відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 190000,00 грн. на придбання продукції з кінцевою датою повернення не пізніше 27 січня 2010 року. За користування кредитом встановлена процентна ставка в розмірі 28 % річних на визначених Договором умовах. З розрахунку заборгованості по кредиту вбачається факт наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 60000,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14893,15 грн., пені за прострочення кредиту в розмірі 12743,00 грн., пені за прострочення відсотків в розмірі 3128,24 грн. Відповідач у судовому засіданні визнав факт невиконання ним умов кредитного договору з 2013 року внаслідок важкого матеріального становища і заборгованість за кредитним договором в розмірі 60000,00 грн. визнав. Відсотки та штрафні санкції вважає нараховані йому необґрунтовано, оскільки позивач мав можливість погасити заборгованість за кредитним договором з депозитного рахунку відповідача. З копії договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандартний 1» вбачається, що 28 вересня 2009 року між сторонами був укладений зазначений договір, на підставі якого відповідач вніс в Банк грошові кошти в сумі 200000,00 грн., а Банк зобов'язався прийняти вклад та на умовах і в порядку, передбаченихз Договором, повернути вклад відповідачу та сплатити проценти із розрахунку 23 % річних. Факт внесення даного вкладу доводиться копією квитанції №4869 від 28 вересня 2009 року. Позивач також у письмових поясненнях підтвердив, що зазначений вклад дійсно був внесений. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. Згідно п.6.1 укладеного між сторонами Кредитного договору №009/09 передбачено, що сторони домовидися про договірне списання коштів, тобто у разі порушення відповідачем умов кредитного договору, зокрема строку повернення кредиту та сплати процентів, комісійної винагороди Банк самостійно здійснює списання заборгованості позичальника та штрафних санкцій, передбачених договором, з рахунків, відкритих у Банку. У п.6.7 Кредитного договору передбачено, що виконання позичальником своїх зобов'язань перед Банком за Договором забезпечується заставою майнових прав на його грошовий вклад, розміщений в філії АКБ «Золоті ворота» у м.Дніпропетровську згідно з договором №345/09 строкового вкладу (депозиту) «Стандартний 1» від 28 вересня 2009 року в сумі 200000,00 грн. Відповідно до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Як вбачається з письмової відповіда Банку на ім'я відповідача, останній звертався до Банку з вимогою відрахувати з суми депозиту заборгованість за кредитним договором, а частину депозиту, що залишиться, повернути йому, на що Банк не погодився, посилаючись на п.8 ч.4 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де зазначено, що не відшкодовуються кошти за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов'язань. Судом встановлено, відповідачем у Банку був отриманий кредит на підставі договору про надання споживчого кредиту у формі кредитної (відновлюввальної) лінії №009/09 і на даний час відповідач має зобов'язання перед Банком з приводу погашення даного кредиту. Належне виконання кредитного договору забезпечене внесеним відповідачем в депозит даного Банку грошового вкладу на підставі строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандартний 1». Будь-яких інших зобов'язань перед цим Банком відповідач не має. Отже, зазначений відповідачем вклад є засобом забезпечення виконання його зобов'язань перед Банком саме за належне виконання кредитного договору, який є предметом спору у даній справі, а не будь-якого іншого зобов'язання вкладника перед Банком, у зв'язку з чим позивач не позбавлений можливості звернути стягнення на грошовий вклад відповідача з метою відшкодування збитків, завданих невиконанням останнім зобов'язання за кредитним договором. Посилання позивача на те, що звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, а не звернення стягнення на грошовий вклад, є правом позивача на вибір способу захисту своїх прав. Зазначені посилання суд вважає обґрунтованими, однак у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту своїх прав може призвести до значного порушення майнових прав відповідача у разі задоволення позовних вимог. Так, у відповідності до ч.5 ст.41 Констиитуції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У ч.1 ст.321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Гайдук та інші проти України» визначено, що грошові вклади також є майном у розумінні ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року. У рішенні «Золотас проти Греції» Європейський суд однозначно вказав на те, що особа, що розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, а банк зобов'язаний зберігати її, і в разі використання з метою отримання прибутку повинен повернути еквівалентну суму вкладнику після припинення дії угоди.Також відмова банку повернути клієнту в повному обсязі кошти, порушує положення Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а також Протоколу, які ратифіковані Україною. В зазначеному Протоколі в абзаці першому статті 1 зазначено, що «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Виходячи зі змісту п.п.2.1.3, 2.2.2 Договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандартний 1» від 28 вересня 2009 року, відповідач у справі має право на дострокове повернення йому внесеного в якості депозиту грошового вкладу за уумови повідомлення про це Банк за 2 банківських дні. Враховуючи, що на даний час Банк перебуває в стадії ліквідації, відповідач, маючи обґрунтовані сумніви про те, що грошовий вклад йому може бути не повернутий, звернувся до Банку з вимогою відрахувати з суми депозиту заборгованість за кредитним договором, а частину депозиту, що залишиться, повернути йому, на що Банк не погодився. Отже, зважаючи на те, що сума позову у даній справі становить 90764,39 грн., а сума внесеного відповідачем грошового вкладу складає 200000,00 грн., тобто сума депозиту в два рази перевищує суму заборгованості за кредитним договором, суд вважає, що стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача, який вже володіє належною відповідачу грошовою сумою, яка значно перевищує кредитну заборгованість, буде порушенням загальних засад цивільного законодавства, таких як неприпустимість позбавлення права власності, справедливість, добросовісність та розумність. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і у задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнення з відповідача судового збору на користь держави не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed