Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є наймачем (власником особового рахунку) квартири [ADDRESS]. Вказує, що разом з ним у вказаній вище квартирі зареєстровані та проживають члени його сім'ї: дружина - [PERSON] (зареєстрована з 30.11.1982 р .), дочка - [PERSON] (зареєстрована з 19.12.2000) онук [PERSON] (зареєстрований з 29.04.2001). Крім того, в указаній квартирі зареєстрований його рідний брат [PERSON], який набув право користування жилим приміщенням - [ADDRESS] з 24.11.1992 та племінниця [PERSON], що підтверджується довідкою за формою № 3, виданою структурним підрозділом ЖЕД № 904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» 28.12.2016 року за № 7537. Зазначає, що відповідачі до 1982 року проживали в спірній квартирі, однак, після отримання квартири [ADDRESS], виписалися зі спірної квартири. Вказує, що 24.11.1992 року знову зареєструвалися в спірній квартирі, однак, до квартири не заселялися та продовжували проживати в квартирі [ADDRESS] Особистих речей їх в квартирі немає і, взагалі, квартирою вони не цікавляться, витрат по її утриманню не несуть. Вказав, що перешкод в користуванні спірною квартирою відповідачам не чинили. Останні добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин. Таким чином, позивач вважає, що відповідачі хоча і зареєстровані в спірній квартирі, але вже тривалий час не проживають в ній, що дає йому підстави вважати, що вони втратили право користування цим приміщенням. Виходячи з того, що відповідачі в спірному жилому приміщенні не проживають понад встановлений законом строк, залишили його добровільно, забрали особисті речі та виїхали з квартири, витрат по утриманню квартири не несуть, житлово-комунальні послуги також не сплачує, просить задовольнити позов. 13.01.2017 ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив суд її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно багато років не проживає в спірній квартирі, не користується нею, в ній відсутні його особисті речі. Щодо проживання свої дочки [PERSON] пояснив, що реєстрація в спірній квартирі їй потрібна для отримання квартири, перебування на квартирному обліку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання двічі не з'явилася, належним чином повідомлялася про розгляд справи, її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. В матеріалах справи наявні заперечення від відповідачки, в яких вона просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України). Судом встановлено, що уповноваженим власником (власником особового рахунку) квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується Довідкою форми №3 від 28.12.2016 року № 7537 (а.с. 6). Як вбачається з ордеру на жиле приміщення №42345, виданого [PERSON] на сім'ю , що складається з 5 чоловік, на підставі рішення Ленінської районної Ради від 30.10.1961 № 306/1, їм надано право на зайняття трьох кімнат площею 28,4 кв.м. в квартирі [ADDRESS] Згідно довідки форми №3 від 28.12.2016, виданої структурним підрозділом ЖЕД № 904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» за № 7533 в спірній квартирі зареєстровані: позивач, відповідачі та [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не проживають в спірній квартирі з листопада 1992 року, своїх речей в квартирі не мають, участі в оплаті за комунальні послуги не приймають та не виявляють бажання проживати за своїм місцем реєстрації з власного бажання. В обґрунтування своїх вимог позивач надав суду акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 27.12.2016, складені за участю мешканців будинку [ADDRESS], підписані комісією у складі майстра технічної дільниці та сусідами за місцем проживання позивача, засвідчені заст. начальника ЖЕД - 904, з яких вбачається, що дані особи підтвердили, що відповідачі в спірній квартирі не проживають протягом тривалого часу (а.с. 10, 11). Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Судом вказана позиція позивача приймається до уваги з огляду на наступне. Обставини не проживання відповідачів в спірній квартирі протягом багатьох років підтвердив в судовому засіданні відповідач [PERSON], у суду не має підстав ставити їх під сумнів. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Суд звертає увагу на те, що предметом доказування у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є добровільність виїзду громадянина в інше місце проживання та не проживання у жилому приміщенні понад шести місяців, такі данні підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім даних, встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу. Як вбачається з матеріалів справи позивач надав суду два акти від 27.12.2016 року, на підтвердження не проживання відповідачів в спірній квартирі протягом тривалого часу. Таким чином, акти від 27.12.2016 року належним чином завірені заст. начальника та ЖЕД - 904, доводять факт не проживання відповідачів в спірній квартирі понад шість місяців, тому відповідають вимогам їх належності та допустимості, що дає суду підстави дійти висновку про відсутність відповідачів за позовом в спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин. Разом з тим, суд звертає увагу на те що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Отже, відповідачі, будучи зареєстрованим в спірному жилому приміщенні, там не проживають, не маючи перешкод в користуванні ним, своїх речей там не зберігає, жилою площею не цікавляться, витрат по її утриманню не несуть, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ними право користування жилим приміщенням, не вчиняють. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.03.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» /з наступними змінами / роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. 71 ЖК України у суду є всі підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір при зверненні до суду підлягає стягненню з відповідачів на його користь.

Outcome: approved