Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 4734255,72 грн. заборгованості, у тому числі: за Кредитним договором №18/10 від 07.06.2010 року боргу в сумі 237910 грн., відсотків за користування грошима в сумі 2212563 грн., 3% річних в сумі 36918,42 грн., інфляційних в сумі 451315,27 грн., та за Кредитним договором № 19/10 від 07.06.2010 року: боргу в національній грошовій одиниці в сумі 168868,18 грн., відсотків за користування грошима в сумі 1570476,20 грн., 3% річних в сумі 26204,65 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за вищевказаними Кредитними договорами, грошові кошти у встановлений у договорах строк позивачеві не повернув, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - шляхом направлення на адресу його реєстрації судових повісток, які повернулися на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення: «сплив терміну зберігання». У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами 07.06.2010 року укладений Кредитний договір № 18/10, згідно з умовами якого відповідач отримав у кредит 237910,00 грн. та зобов'язався повернути цю суму в повному обсязі через один місяць з дня підписання цього договору (п. 1.1, 2.3. договору). Крім того, між сторонами 07.06.2010 року укладений Кредитний договір № 19/10, згідно з умовами якого відповідач отримав у кредит 7943,00 доларів США та зобов'язався повернути цю суму в повному обсязі через один місяць з дня підписання цього договору (п. 1.1, 2.3. договору). Проте, у вказаний в договорах строк відповідач позики не повернув. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судовим розглядом встановлено, що позивач належним чином виконав свої договірні зобов'язання, надав відповідачеві обумовлені у договорах суми грошових коштів. Доказів ненадання позивачем грошових коштів відповідачеві останнім не надано. Відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань щодо повернення позивачеві позики в обумовлений у договорах строк, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за Кредитним договором №18/10 від 07.06.2010 року боргу в сумі 237910 грн., та за Кредитним договором № 19/10 від 07.06.2010 року в сумі 7943,00 грн., яка до цього часу відповідачем не погашена. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.(неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами. Отже, своїми діями відповідач порушив умови Договору та вимоги ст. 526 ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що і було зроблено сторонами у Кредитному договорі № 19/10 від 07.06.2010 року. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Визначаючи еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд виходить з того, що з урахуванням офіційного курсу долара США до гривні, сума боргу за Кредитним договором № 19/10 від 07.06.2010 року складає 168868,18 грн.. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за Кредитним договором №18/10 від 07.06.2010 року в сумі 237910 грн., та боргу за Кредитним договором № 19/10 від 07.06.2010 року в національній грошовій одиниці в сумі 168868,18 грн., є законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно зі ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Таким чином, норма щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України щодо застосування ст. 625 ЦК України, слід мати до увазі, що проценти, визначені ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6 - 39 цс 13, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення. Позивачем наданий обґрунтований розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 % річних та інфляційних за період з серпня 2010 року по серпень 2015 року, нарахованих ним у зв'язку з невиконанням позивачем своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором №18/10 від 07.06.2010 року, та також розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 % річних за Кредитним договором № 19/10 від 07.06.2010 року за вказаний період. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошима в сумі 2212563 грн., 3% річних в сумі 36918,42 грн., інфляційних в сумі 451315,27 грн. за Кредитним договором №18/10 від 07.06.2010 року, та відсотків за користування грошима в сумі 1570476,20 грн., 3% річних в сумі 26204,65 грн. за Кредитним договором № 19/10 від 07.06.2010 року є законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved