Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив постановити рішення яким визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS]; вселити його, [PERSON] в житловий будинок [ADDRESS]; зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування позову вказав, що 12 листопада 2007 року він передав третій особі [PERSON] грошові кошти в сумі 7500 грн., що еквівалентно 1500 доларів США за придбання житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] звільнила та передала йому в користування домоволодіння та пояснила, що в зв'язку з тим, що він не є громадянином України договір купівлі-продажу в письмовому вигляді та нотаріально посвідченим не може бути оформлено. 17 грудня 2012 року він звернувся до [PERSON] щодо належного оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння. Однак, остання повідомила йому, що 12.11.2007 року вона письмово оформила договір купівлі-продажу спірного житлового будинку з покупцем [PERSON] З 2007 року по даний час він в домоволодінні збудував криницю, паркан, посадив дерева, обробляв землю, сплачував комунальні послуги. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2013 року по цивільній справі №175/947/13-ц визнано договір купівлі-продажу від 12 листопада 2007 року житлового будинку [ADDRESS] - фіктивним; переведено на нього, [PERSON] права та обов'язки покупця будинку [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2014 року вищевказане рішення суду першої інстанції було скасовано і в задоволенні його, [PERSON] позовних вимог відмовлено. Після цього відповідач вселилась в спірне домоволодіння, змінила вхідні замки. Не погодившись з рішенням апеляційного суду він подав касаційну скаргу. Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року по справі № 6-6349св14 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2014 року скасовано, а заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2013 року залишено в силі. [PERSON] не визнає його право на спірне домоволодіння, перешкоджає йому в користуванні ним. Він з метою реєстрації права власності 29.08.2013 року звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, якою 23.09.2013 року було прийнято рішення № 6121818 про відмову у державній реєстрації прав власності та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна з посиланням на те, що подані для проведення державної реєстрації прав документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме рішенням суду від 13.06.2013 року не визнається право власності за заявником. Таким чином, відсутність рішення суду про визнання права власності за ним на нерухоме майно перешкоджає йому в державній реєстрації прав, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Представник третьої особи Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області надали суду заяву в якій просили розглянути справу без їх участі (а.с.18). Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи та юридичною презумпцією. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2013 року, яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 квітня 2014 року було залишено в силі, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та переведення на позивача прав та обов'язків покупця - задоволено в повному обсязі; визнано договір купівлі-продажу від 12 листопада 2007 року житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №3320 - фіктивним; переведено на [PERSON] права та обов'язки покупця будинку [ADDRESS] (а.с.7-8). В серпні 2013 року [PERSON] звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію його права власності на житловий будинок. Однак, 23 вересня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно було прийнято рішення № 6121818 про відмову у державній реєстрації прав власності та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON], з посиланням на те, що подані для проведення державної реєстрації прав документи не відповідають вимогам, та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме рішенням суду від 13 червня 2013 року не визнається право власності за заявником (а.с.12). Таким чином, відсутність рішення суду про визнання права власності за позивачем на нерухоме майно перешкоджає йому в державній реєстрації прав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки право власності позивача на споруди є невизнаним правом, а тому позивач має право на звернення до суду з даними вимогами. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема - визнання права. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах,що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно,якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON], ідентифікаційний номер - [NUMBER], право власності на житловий будинок літ «А», загальною площею 34,3 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м., з огорожею літ. 1-3, що розташовані [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог про вселення [PERSON] до спірного будинку та зобов'язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS], то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 та ч. 2 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Таким чином, враховуючи, що за [PERSON] не зареєстровано належним чином право власності на спірний житловий будинок, а розпорядження нерухомим майном, право власності на яке не зареєстровано законом не передбачено, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим будинком заявлено передчасно, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 750 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial