Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, де вказує, що постановою Чаплинського районного суду Херсонської області від 03 січня 2017 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 грн. за те, що останній, керуючи автомобілем ВАЗ -21063, державний реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись заднім ходом, не врахував дорожню обстановку та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ -21150, державний реєстраційний номер [NUMBER] який належав позивачу, в результаті чого спричинив автомобілю останнього механічні ушкодження. На ремонт свого автомобіля позивач витратив значні грошові кошти. Крім того, в результаті дорожньо-транспортної пригоди він поніс моральні страждання. Просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у сумі 9839,96 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, судові витрати у сумі 640 грн. та 850 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що до складу матеріальних витрат позивач відніс витрати на пальне у сумі 834,96 грн. Відповідно до квитанції вказане пальне придбано 06.10.2016 року. Вважає, що ці витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки позивачем не надано підтвердження для яких саме потреб використовувалось пальне, куди саме здійснювались поїздки, коли, на якому транспорті, які витрати палива має цей транспортний засіб. Крім того, чек долучено один, а поїздок відповідно до позовної заяви було декілька. До матеріальних витрат позивачем віднесено витрати на придбання автозапчастин та лакофарбових матеріалів на загальну суму 9 005 грн. Проте позивачем до суду не надано доказів про локалізацію, характер, ступінь пошкоджень на автомобілі, які утворились внаслідок ДТП. Крім того, відповідно до вимог діючого законодавства розмір завданої шкоди оцінюється на день її спричинення. Надані позивачем квитанції на придбання автозапчастин та інших матеріалів не можна вважати належним підтвердженням завданої шкоди, оскільки належним чином не підтверджено, що саме потрібно було ремонтувати. Також вказані квитанції датовані різними датами після скоєння ДТП. Виходячи із позовної заяви всі ушкодження на автомобілі усунуті, а тому достеменно встановити, які вони були, їх локалізацію, обставини їх утворення, на даний час є неможливим. Щодо моральної шкоди пояснила, що правопорушення не було умисним, а його допустив відповідач через свою неуважність, яка пов'язана із його похилим віком. Відповідач не вчиняв умисно дій, які б були направленні на завдання позивачу моральних чи фізичних страждань. Позивач не обґрунтував та не підтвердив відповідними доказами у чому саме полягала така шкода та як вона проявилась, які саме наслідки наступили. У зв'язку з викладеним просить суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні правовідносини. Судом встановлено, що постановою Чаплинського районного суду Херсонської області від 03 січня 2017 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 гривень за те, що останній, керуючи автомобілем ВАЗ -21063, державний реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись заднім ходом, не врахував дорожню обстановку та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ -21150, державний реєстраційний номер [NUMBER] який належав позивачу, внаслідок чого спричинив автомобілю останнього механічні ушкодження. Згідно приписів ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки. - незалежно від наявності вини. Тобто, відповідно до вимог діючого законодавства, майнова шкода, яка була завдана особі джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню. Разом з тим, розмір завданої майнової шкоди має бути належним чином підтверджений. Одним із таких доказів має бути висновок експертного дослідження, складеного судовим експертом-товарознавцем, про оцінку вартості збитків, завданих внаслідок ДТП власнику транспортного засобу. Вартість матеріального збитку (реальні збитки), які зазнає власник у разі пошкодження транспортного засобу, визначається відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Документів про проведення авто - технічної експертизи позивачем не надано. Відсутні також матеріали про надання послуг з проведення відновлювального ремонту автомобіля спеціалізованим підприємством. На підтвердження своїх позовних вимог щодо понесених витрат на придбання автозапчастин для ремонту автомобіля, позивач надав суду два товарних чека та квитанцію про сплату грошових коштів. Світлокопія товарного чеку від 06 жовтня 2016 року містить перелік товарів на загальну суму 6000 гривень. Проте в ньому відсутні підпис продавця, місце реалізації товару, не вказано ким придбано перелічені запчастини та для якого транспортного засобу вони куплені. В іншому товарному чеку на загальну суму 1766 гривень, виданому магазином «Автокраски», відсутня дата проведення операції та не вказано ким придбавались зазначені в ньому товари. З квитанції про оплату від 13 жовтня 2016 року неможливо з'ясувати до автомобіля якої марки придбані перелічені в ньому товари на загальну суму 1239 гривень. Крім того, позивач надав суду світлокопію фіскального чеку від 06 жовтня 2016 року на придбання бензину на суму 834 гривні 96 копійок. З копії наданого чеку неможливо встановити чи пов'язане придбання паливно-мастильних матеріалів з проведенням ремонтних робіт автомобіля. Стосовно цих документів суд вважає їх неналежними доказами на обґрунтування позовних вимог, тому вони не можуть прийматись до уваги. Для визначення розміру заподіяних збитків необхідно у сукупності з іншими доказами про пошкодження автомобіля надати оцінку висновкам відповідного експертного дослідження, яке в матеріалах справи відсутнє, тому не має правових підстав для прийняття позитивного рішення за вимогами позивача в частині стягнення майнової шкоди. Згідно п.п. З,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань, порушення його нормальних життєвих зв'язків, не зазначив з яких міркувань та критеріїв він виходив, оцінивши свої моральні страждання саме на суму, вказану в позовній заяві. У зв'язку з цим вимоги про відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. У зв'язку з цим, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed