Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 40108 гривень, індексацію за затримання у вигляді заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 4707 гривень 54 копійки та судові витрати за отриману правову допомогу. В судовому засіданні позивач позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати уточнив, просив стягнути його в сумі 39197 гривень 44 копійки, а всього задоволити позов на суму 43904 гривень 98 копійок, мотивуючи тим, що він працював у відповідача на посаді машиніста бурової установки 5 розряду з 12 серпня 2005 року по 29 листопада 2013 року. Звільнився за власним бажанням, так як відповідач не виконав умови колективного договору. Проте при звільненні борг по заробітній платі виплачений не був. Лише після звернення до відповідача у серпні 2014 року, заробітна плата була виплачена 17.12.2014 року, проте не виплачено середній заробіток та індексацію за період затримання виплати заробітної плати. Представник відповідача позов не визнав і просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду. Пояснив, що позивачу була виплачена заробітна плата в грудні 2014 року, так як останні роки підприємство знаходиться в скрутному фінансовому становищі. Із Державного бюджету виділяються кошти, якиих вистачає тільки для того, щоб зберегти підприємство, тому є борги по оплаті праці. Недостатньо і коштів, які заробляє підприємство за укладеними договорами. Не погодився із наведеними позивачем розрахунками, вважає, що неправильно вирахувана середньоденна заробітна плата, яка зазначена в розрахункових листках позивача за вересень і жовтень 2013 року і складає 142 гривні 30 копійок. Крім того, вважає, що підстав для нарахування індексації немає, так як середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати є штрафом, а не власне заробітною платою, на яку нараховується індексація. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був призначений на посаду машиніста бурової установки 5 розряду в Дочірньому підприємстві Національної акціонерної компанії «Надра України» 12 серпня 2005 року. Працював до 29 листопада 2013 року та був звільнений у зв»язку із невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору на підставі ч.3 ст.38 КзПП України, що підтверджується даними його трудової книжки. Як вбачається із довідки ДП НАК «Надра України» від 28.11.2014 року, сума заборгованості по розрахункових виплатах [PERSON] становила 21594, 21 грн. Згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.12.2014 року, вказана сума була 17.12.2014 року перерахована на кредитну карту позивача. Таким чином судом встановлено, що виплата сум при звільненні [PERSON] була проведена із порушенням строків, встановлених законодавством. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Відповідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається із копій розрахункових листків за вересень та жовтень 2013 року, середньоденний заробіток [PERSON] складав 142 гривні 30 коп., тому розмір середньої заробітної плати за час затримки у виплаті заробітної плати з 30.11.2013 року повинен визначатись по день фактичного розрахунку 17.12.2014 року, (а не по день звернення до суду 12.01.2015 року) виходячи з кількості днів затримки, яка складає 245 днів, і становить 34863 грн. 50 коп. (142,30 грн. Х 245 днів). В той же час сума індексації заробітної плати за період, який просить позивач, не підлягає до стягнення з наступних підстав. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що середній заробіток за час затримки у виплаті належних звільненому працівникові сум не є заробітною платою в звичайному розумінні, оскільки особа фактично не працювала, а за характером є санкцією за порушення трудового законодавства, яка має компенсаційний характер. Тому не є об»єктом нарахування індексації. Відповідно ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Суд вважає, що доводи представника відповідача про пропуск строку звернення до суду позивачем є безпідставними, оскільки цей строк слід рахувати з дня, коли позивач дізнався про своє порушене право, тобто з моменту виплати належних йому при звільненні сум - з 17 грудня 2014 року. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4 -рп/2012( 1-5/2012) вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237 -1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактичного з ним розрахувався. В задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки він не надав суду документальне підтвердження (чеки, квитанції, виписки, тощо) таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial