Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, просить визнати недійсним та скасувати Державний акт на земельну ділянку за адресою м. Ужгород, вул. Доманинська, 256. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням №247 від 10 червня 1994 року [PERSON] міської ради народних депутатів про відділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво [PERSON] працівнику управління внутрішніх справ, склад сімї три чоловіка, проживаючого [INFO] було виділено у власність земельну ділянку площею 0,03 га за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській, згідно письмової згоди власника. 25 липня 1994 року представником управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради було складено акт про відвід червоних ліній та меж земельної ділянки, були закріплені та передані під відповідальне використання. 15 серпня 1994 року між [PERSON] та начальником АПБ виконкому [PERSON] міської ради було складено договір на забудову земельної ділянки. На засіданні комітету самоврядування мікрорайону «Доманинці» 01 лютого 1994 року вирішено надати дозвіл на будівництво житлового будинку [PERSON] в м. Ужгород по вул. Доманинська, 256 в огороді свого діда [PERSON] 20 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся із заявою до [PERSON] міської ради для надання інформації щодо можливості оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,03 га для будівництва житлового будинку за рахунок будинковолодіння по вул. Доманинській №256, на що було надано відповідь, що про те, що земельна ділянка по вул. Доманинській, 256 передана у приватну власність рішенням сесії [PERSON] міської ради. Вважає, що зазначеним рішенням, [PERSON] міська рада порушила законні права позивача [PERSON] передбачені земельним кодексом. Відповідач позов не визнала, заявила зустрічний позов, в якому просила визнати не дійсним та скасувати п. 2.5. [PERSON] [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок». Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до Договору дарування від 29.12.1969 року [PERSON] прадід [PERSON], подарував належний йому будинок в с. Доманинці, вул. Леніна, 92, своїй доньці бабі [PERSON] [PERSON]. В свою чергу, [PERSON] подарувала ? належного їй будинковолодіння в м. Ужгород, вул. Горького, № 256 (колишня адреса: с. Доманинці, вул. Леніна, 92) своєму сину батьку [PERSON] [PERSON], згідно Договору дарування від 08.08.1981 року. На момент прийняття оскаржуваного [PERSON] [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок» співвласниками будинковолодіння в м. Ужгород, вул. Горького, № 256 були: [PERSON] - 13/100, [PERSON] - 37/100, [PERSON] 50/100. Батько [PERSON] [PERSON], співвласник будинковолодіння в м. Ужгород, вул. Горького, № 256 та землекористувач вказаної земельної ділянки жодної заяви про добровільну відмову від неї не надавав, тому [PERSON] міської управи не мав права позбавляти законного користувача права на дану земельну ділянку, що стверджує про незаконність оскаржуваного [PERSON] [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок» про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво [PERSON] площею 0, 03 га за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській, згідно письмової згоди власника. Крім того, для надання земельної ділянки [PERSON] [PERSON] міська рада, у випадку наявності згоди всіх землекористувачів будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді, повинна була спочатку її вилучити у законних землекористувачів, а вже потім розпоряджатися нею, чого в даному випадку не було зроблено, що також слугує підставою визнання недійсним оскаржуваного [PERSON]. Також зазначає, що і надання згоди [PERSON] та [PERSON] на вилучення від них та надання [PERSON] землі є дуже сумнівним, оскільки з отриманої з Державного архіву Закарпатської області копії згоди від 04 січня 1994 р., за якою, нібито, [PERSON] та [PERSON] надали згоду [PERSON] на побудову будинку на власній присадибній ділянці, для чого, нібито відпускають йому 3 (три) сотки, наявні підписи не схожі на їх підписи. Така згода ніким не засвідчена, ні нотаріально, ні сільською чи міською радою, що ставить під сумнів вільне волевиявлення та, й взагалі, наявність такого волевиявлення [PERSON] та [PERSON], а тому даний документ, на її думку, є неналежним доказом. Також зазначила, що ні [PERSON], ні її батько [PERSON] ніколи не чули, що дід та баба віддали [PERSON] ділянку на власній присадибній ділянці, вважає, що такого не могло бути, оскільки спричиняло би незручності проживанню двох сімей в одному дворі на такому обмеженому просторі, що підтверджує відсутність підстав для прийняття оскаржуваного рішення. Посилання [PERSON] на договір від 15.08.1994р. з [PERSON] міськрадою на забудову земельної ділянки, як на підставу виникнення та продовження існування у нього права на земельну ділянку є безпідставним, оскільки згідно п.4 цього договору він повинен був приступити до будівництва протягом 1-го року і закінчити його не пізніше 3-х років з дня підписання договору - тобто до 15.08.1997 року. А тому, даний договір втратив юридичну силу і не має доказового значення, тобто є неналежним доказом. За таких обставин [PERSON] втратив право на користування цією земельною ділянкою, а тому оскаржуване [PERSON] підлягає скасуванню. Крім того, вважає, що позивач [PERSON] практично втратив право на користування виділеною йому земельною ділянкою згідно із пунктами: «д» і «е» ст. 141 ЗК України, якими визначено «Підстави припинення права користування земельною ділянкою»: д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. [PERSON] не сплачував жодного разу земельного податку і [PERSON] набула власності на житловий будинок в м. Ужгороді, вул. Доманинська, 256, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВТС № 277665 від 22.05.2013 року, за яким [PERSON], прийняла спадкове майно, яке складалося з житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Ужгороді, вул. Доманинська, 256. Тобто, навіть в силу ст. 141 ЗК України, [PERSON] втратив користування земельною ділянкою, виділеною йому оскаржуваним розпорядженням. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України , до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. На підставі даної норми права, відповідно до Свідоцтва про право власності від 28.07.2014., індексний номер 24820967 [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0, 10 га, кадастровий номер 2110100000:37:0012:0235 в м. Ужгороді, вул. Доманинська, 256, право власності на яку зареєстровано в установленому законом порядку. У судовому засіданні представник позивача свій позов підтримав, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Зустрічний позов не визнав, з тих підстав, що [PERSON] у встановленому законом порядку було надано право на користування земельною ділянкою та на її забудову. Вважає, що зазначене розпорядження є дійсним, було складено акт про відвід червоних ліній виділеної йому земельної ділянки, а тому він набув на неї право, а державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий позивачу [PERSON] порушує його права. У судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали, підтримали зустрічний позов, пославшись на викладені в зустрічній позовній заяві обставини. Зазначили, що підставою визнання незаконним та скасування п. 2.5 [PERSON] [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок» про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво [PERSON] площею 0, 03 га за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській, згідно письмової згоди власника, є зокрема, згідно з ст. 27 Земельного кодексу України, закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; систематичне невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб. Тобто, право користування земельною ділянкою площею 0,03 га по вул. Доманинській, 256 у [PERSON] припинилося в силу п. п. 2, 4. 8 ст. 27 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII). Аналогічна правова норма міститься в статті 416 Земельного кодексу України (від 25.10.2001 № 2768-III). Крім того зазначили, що невиконання Договору на забудову земельної ділянки від 15.08.1994 року в силу закону тягне за собою припинення зобовязання, зокрема припинення права користування земельною ділянкою. Пунктом 5 даного Договору передбачено, якщо зведення житлового будинку не буде Забудовником завершено до вказаного строку з причин, незалежних від нього, строк завершення будівництва може бути Виконкомом продовжений не більш як на один рік. Рішення про продовження Виконкомом [PERSON] строку будівництва не існує, що і стало підставою для прийняття виконавчим комітетом [PERSON] міської ради рішення від 26.02.1997 р. № 26 земельну ділянку площею 0, 10 га по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді передано безоплатно у власність [PERSON]. Крім того, дане розпорядження не відповідає ст. ст. 22, 27, 29, 30 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII). За інформацією з Державного архіву Закарпатської області від 13.06.2016. № 21/01-21 та згідно з витягом земельно-облікової картки Доманинської сільської ради стосовно домогосподарства [PERSON] розмір земельної ділянки під двором та будівлями станом на 1946 рік складав 314 м кв. Згідно архівної довідки Оноківської сільської ради від 16.06.2016. № 1207 згідно погосподарної книги № 2, особовий рахунок № 181 станом на 01.01.1974 01.01.1976 р. рахувався за [PERSON] (донькою [PERSON]Ю.). в с. Доманинці по вул. Леніна, 92. За домоволодінням була закріплена присадибна земельна 0, 14 га, в т.ч. під будівлями 0, 01 га. Згідно архівної довідки Оноківської сільської ради від 16.06.2016. № 1208 згідно погосподарної книги № 2, особовий рахунок № 181 станом на 01.01.1974 01.01.1976 р. рахувався за [PERSON]. в с. Доманинці по вул. Леніна, 92а. За домоволодінням була закріплена присадибна земельна 0, 14 га, в т.ч. під будівлями 0, 01 га. Відповідно до Генерального Плану (Схеми) земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Горького (зараз Доманинська, 256), виготовленого 30 травня 1981 року, загальна площа земельної ділянки для обслуговування даного житлового будинку, садівництва та огородництва складала 2676 м кв. Запис у земельно-кадарстрових книгах Оноківської сільської ради про закріплення спочатку за [PERSON], а потім за сімєю [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0, 28 га є документом, що посвідчував їх право на дану земельну ділянку. Натомість, згідно листів [PERSON] міської ради від 01.07.2016 № 1949/03-17 та Управління Держгеокадастру в [PERSON] районі від 14.07.2016. №3 29-709-99.5-2626/2-16, у них відсутня інформація про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0, 03 га по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді, в т.ч. в земельно-кадастрових документах. На момент прийняття оскаржуваного [PERSON] [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок» співвласниками будинковолодіння в м. Ужгород, вул. Горького, № 256 були: [PERSON] 13/100, [PERSON], 37/100, [PERSON] 50/100. Батько [PERSON] - [PERSON], власник 50 % будинковолодіння в м. Ужгород, вул. Горького, №256 та землекористувач вказаної земельної ділянки жодної заяви про добровільну відмову від неї не надавав, тому [PERSON] міської управи не мав права позбавляти законного користувача права на дану земельну ділянку, що стверджує про незаконність оскаржуваного [PERSON] [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок» про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво [PERSON] площею 0, 03 га за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській, згідно письмової згоди власника. За будівельним паспортом [PERSON], ніби-то, повинен був побудувати житловий будинок на відстані 3 метрів від житлового будинку по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді. Тобто, оскаржене розпорядження не відповідає архітектурно-будівельним нормам. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] міської ради за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом зазначила, що згідно з ст. 23 Земельного Кодексу України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. [PERSON] міською радою не видавався [PERSON] державний акт на право власності (користування) земельною ділянкою площею 0, 03 га по вул. Доманинській, 256, в м. Ужгороді. У матеріалах справи наявна копія акту про відвід червоних ліній та меж ділянки в натурі, однак державний акт на спірну земельну ділянку позивачем за первісним позовом ([PERSON]П.) не надано. Отже, право користування земельною ділянкою по вул. Доманинській, 256, яке підлягає захисту у судовому порядку, у [PERSON] так і не виникло. Відповідно до п. 8 ст. 27 Кодексу однією з умов припинення права користування землею є невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років- для несільськогосподарських потреб. В даному випадку будівництво житлового будинку у визначений законом термін розпочато так і не було. Згідно з Довідкою [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації від 08.08.1981 р. № 1341 та від 18.03.1989 р. № 787 будинковолодіння по вул. Горького (Доманинській), 256 належало на праві приватної власності громадян: [PERSON] - 13/100, [PERSON] - 37/100, [PERSON] - 50/100. Рішенням виконкому від 26.02.1997 року № 26 «Про виділення, приватизацію та продаж земельних ділянок» [PERSON] (діду первісного відповідача [PERSON]А.) надано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку пл.. 0,10 га по вул. Доманинська, 256. Однак, акт, який посвідчує право власності (користування) земельною ділянкою [PERSON]В, виготовлено не було. Враховуючи вищевказане, можна прийти до висновку, що спірна земельна ділянка ніколи не вибувала із користування сімї [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не сплачував жодного разу земельного податку і відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом ([PERSON]А.) набула право власності на житловий будинок в м. Ужгороді по вул. Доманинській, 256, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВТС № 277665 від 22.05.2013 року, за яким [PERSON] прийняла спадкове майно, яке складалося з житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Ужгороді, вул. Доманинська, 256. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Тому, п. 1.12 рішення XXIII сесії [PERSON] міської ради VI скликання від 11.07.2014 року № 1365 [PERSON] передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд земельну ділянку площею 0, 1000 га пл. вул. Доманинській, 256. Право власності на дану земельну ділянку [PERSON] зареєструвала в установленому законом порядку, що підтверджуться копію Свідоцтва про право власності від 28.07.2014 року. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно з ст 21 Цивільного кодексу України , суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З архівного витягу [PERSON] міської ради № 144 від 16.09.15 вбачається, що п. 2.5 розпорядження глави міської управи [PERSON] міської ради народних депутатів №247 від 10.06.1994 [PERSON] - працівнику управління внутрішніх справ, склад сімї 3 чол., прож. [INFO] земельну ділянку площею 0,03 га за рахунок будинковолодіння №256 по вул. Доманинській, згідно письмової згоди власника. З витягу 1в протоколу засідання комітету самоврядування мікрорайону «Доманинці» від 01.02.1994 року, вбачається, що присутні члени комітету слухали заяву [PERSON] та вирішили дозволити будівництво житлового будинку [PERSON] в м. Ужгород по вул.. Доманинській №256 в огороді діда [PERSON] та просити [PERSON] міську управу затвердити данне рішення та видати техдокументацію на будівництво. З акту про відвід червоних ліній та меж ділянки в натурі від 25 липня 1994 року, вбачається, що на підставі розпорядження глави міської управи [PERSON] міської управи [PERSON] міської Ради народних депутатів від 10.06.94 №247, представником Управління архітектури та містобудування м. Ужгорода [PERSON] відведено в натурі забудівнику [PERSON], земельна ділянкою площею 0,03 га для будівництва індивідуального житлового будинку. Ділянка розташована в м. Ужгород по вул. Доманинській №256. Межі відведеної ділянки та червоні лінії закріплені на місцевості деревяними коликами і передані представнику забудовника [PERSON] Відповідальність за стан ділянки і збереження межових знаків складається на забудовника. З договору на забудову земельної ділянки від 15.08.1994, відповідно до якого Виконкомом [PERSON] міської Ради народних депутатів в особі начальника АПБ [PERSON], який діє на підставі довіреності за номером 02-13/895, виданої Виконкомом згідно з Державним актом на право довічного успадкованого володіння землею, виданого виконкомом [PERSON] міської Ради народних депутатів на підставі рішення номер 247 від 10.06.94 цього ж виконкому і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадкування володіння землею надає гр. [PERSON], в подальшому іменованому Забудівник, право на будівництво житлового будинку за номером 256 по вулиці Доманинській в місті Ужгороді. Відповідно до п. 4 Договору на забудову земельної ділянки, до зведення будівель Забудівник повинен приступити на протязі одного року і вести будівельні роботи з таким розрахунком, щоб все будівництво було завершено не пізніше трьох років з дня підписання цього договору (тобто 1996 року). Відповідно до п. 5 Договору на забудову земельної ділянки, якщо зведення житлового будинку, інших будівель і споруд не буде забудівником завершено до вказаного строку з причин, незалежних від нього, строк завершення будівництва може бути Виконкомом продовжений не більш як на один рік. Відповідно до положень ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України (від 25.10.2001 № 2768-III), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України (від 18.12.1990 № 561-XII), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України (від 18.12.1990 № 561-XII). Відповідно до ст. 23 ЗК України в редакції до 2002 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, що видаються та реєструються сільськими, селищними , районними, міськими радами народних депутатів. Пунктом 3 Декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Саме до цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-31цс12 від 30.05.2012 року. Згідно з ст. 27 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) було передбачено, що право користування земельною ділянкою припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Згідно з ч. 6 даної статті, припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5-9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку. Тобто, право користування земельною ділянкою площею 0,03 га по вул. Доманинській, 256 у [PERSON] припинилося в силу п. п. 2, 4. 8 ст. 27 ЗК України (від 18.12.1990 № 561-XII). Аналогічна правова норма міститься в статті 416 Земельного кодексу України (від 25.10.2001 № 2768-III), якою передбачено, що право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку права користування; 3) відмови землекористувача від права користування; 4) невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд. Право користування земельною ділянкою для забудови може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 40 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час вирішення спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) суди мають виходити з того, що згідно зі статтею 102-1 Земельного кодексу України право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для забудови відповідно до Цивільного кодексу України. З урахуванням вимог Земельного кодексу України укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обов'язки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 Цивільного кодексу України. Зазначене право припиняється в разі: поєднання в одній особі власника і землекористувача; спливу строку, на який надано право користування; використання земельної ділянки для сільськогосподарських потреб - у зв'язку з її викупом через суспільну необхідність; використання земельної ділянки для забудови - у зв'язку з відмовою землекористувача від використання земельної ділянки або невикористанням її протягом трьох років підряд. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 210 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Тобто, невиконання Договору на забудову земельної ділянки від 15.08.1994 року в силу закону тягне за собою припинення зобовязання, зокрема припинення права користування земельною ділянкою. З відповіді Управління Держгеокадастру в [PERSON] районі Закарпатської області, випливає, що в Управлінні відсутні відомості щодо наявності рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,03 га, за адресою м. Ужгород, вул. Доманинська, 256. З довідки [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації №1341 від 08.08.1981 р., вбачається, що домоволодіння №256 по вул. Горького в м. Ужгород належить на праві особистої власності [PERSON] 13/100, [PERSON] 37/100 і [PERSON] в 50/100 долях. З довідки [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації №787 від 18.03.1989 р., вбачається, що домоволодіння №256 по вул. Горького в м. Ужгород зареєстровано за [PERSON] - 13/100, [PERSON] - 37/100, [PERSON] - 50/100. З копії згоди [PERSON], випливає, що 04.01.1994 [PERSON] та [PERSON] надають згоду внуку [PERSON] на побудову будинку на власній присадибній ділянці, для чого відпускають йому три сотки. Таким чином, згода на підставі якої було надано розпорядження [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок», не булла підписана всіма власниками земельної ділянки. Крім того, судом врахувається відсутность рішення про продовження Виконкомом [PERSON] строку будівництва, що тягне за собою припинення права користування [PERSON] земельною ділянкою площею 0,03 га по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді в силу п. п. 2, 4. 8 ст. 27 ЗК України (від 18.12.1990 № 561-XII), ст. 416 ЗК України, внаслідок невикористанням її протягом трьох років підряд, внаслідок закінчення строку, на який було надано дану земельну ділянку, систематичного невнесення земельного податку та ст. 611 ЦК України. Крім того, [PERSON] у визначеному законом порядку не оформив право користування/власності спірною земельною ділянкою. На підставі наведенного суд приходить до висновку про задоволення вимоги про визнання розпорядження [PERSON] міської управи від 10 червня 1994 року № 247 «Про виділення земельних ділянок» недійсним та його скасування. Щодо посилання [PERSON] на невідповідність розпорядження архітектурно-будівельним нормам та невідповідність підписів у згоді, тобто підроблення таких підписів, суд оцінює критично, оскільки зазначені обставини не підтвердженні належними та допустимими доказами, а відтак є припущеннями [PERSON] та її представника. Щодо вимоги про визнання недійсним та скасування акту на земельну ділянку, суд приходить до наступного. З договору дарування від 29.12.1969 вбачається, що [PERSON] подарував належний йому будинок в с. Доманинці, вул. Леніна, 92, - [PERSON] З договору дарування від 08.08.1981 вбачається, що [PERSON] подарувала - [PERSON] ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Максима Горького, 256, зареєстрований в реєстрі № 2-6409. З довідки [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації №1341 від 08.08.1981 р., вбачається, що домоволодіння №256 по вул. Горького в м. Ужгород належить на праві особистої власності [PERSON] 13/100, [PERSON] 37/100 і [PERSON] в 50/100 долях. З довідки [PERSON] міжміського бюро технічної інвентаризації №787 від 18.03.1989 р., вбачається, що домоволодіння №256 по вул. Горького в м. Ужгород зареєстровано за [PERSON] - 13/100, [PERSON] - 37/100, [PERSON] - 50/100. З довідки Комунального підприємства «[PERSON] міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» №12191 від 24.10.2004, вбачається що домоволодіння №256 по вул. Доманинській в м. Ужгород зареєстровано за [PERSON] в 63/100, [PERSON] 37/100. За інформацією Державного архіву Закарпатської області від 13.06.2016. № 21/01-21 та згідно з витягом земельно-облікової картки Доманинської сільської ради стосовно домогосподарства [PERSON] розмір земельної ділянки під двором та будівлями станом на 1946 рік складав 314 м кв. Згідно архівної довідки Оноківської сільської ради від 16.06.2016. № 1207 згідно погосподарної книги № 2, особовий рахунок № 181 станом на 01.01.1974 01.01.1976 р. рахувався за [PERSON] (донькою [PERSON]Ю.). в с. Доманинці по вул. Леніна, 92. За домоволодінням була закріплена присадибна земельна 0, 14 га, в т.ч. під будівлями 0, 01 га. Згідно архівної довідки Оноківської сільської ради від 16.06.2016. № 1208 згідно погосподарної книги № 2, особовий рахунок № 181 станом на 01.01.1974 01.01.1976 р. рахувався за [PERSON]. в с. Доманинці по вул. Леніна, 92а. За домоволодінням була закріплена присадибна земельна 0, 14 га, в т.ч. під будівлями 0, 01 га. Відповідно до Генерального Плану (Схеми) земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Горького (зараз Доманинська, 256), виготовленого 30 травня 1981 року, загальна площа земельної ділянки для обслуговування даного житлового будинку, садівництва та огородництва складала 2676 м кв. Згідно архівного витягу, рішенням Виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №26 від 26.02.1997, надані раніше земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку надано у приватну власність Ковтунович Василю Васильовичу пл. 0,10 га по вул. Доманинській, 256. Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON], [INFO], який помер 18 листопада 2012 року є його донька [PERSON], [INFO], спадкове майно на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Ужгороді, вул. Доманинська, буд. 256, що в 63/100 частин належала померлому, а в 37/100 частин [PERSON] батькові померлого, який помер 16.11.2006 р., спадкоємцем якого був [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою ужгородською ДНК 24.09.2004 р. за р.№2-2162, свідоцтва про право особистої власності, виданого виконкомом [PERSON] міськради від 28.07.1978 р. згідно з рішенням за № 375, договору дарування, посвідченого Першою ужгородською ДНК 08.08.1981 р. за р.№2-6409, зареєстрованих в КП «[PERSON] міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 7475510. З свідоцтва про право власності серії САВ №128248, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 2110100000:37:001:0235, за адресою м. Ужгород вул. Доманинська, 256 належить [PERSON]. З витягу з рішення ХХІІІ сесії VІ скликання [PERSON] міської ради №1365 від 11.07.2014 випливає, що затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:37:001:0235) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по Домананській, 256 та передати її у власність. Таким чином, спірна земельна ділянка не вибувала із користування сім'ї відповідача [PERSON], остання набула права власності та зареєструвала своє право на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку, а тому вимога за первісним позовом про визнання недійсним та скасування Державного акту на земельну ділянку не підлягає до задоволення. Відповідно до ст 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved