Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування 3/100 частин домоволодіння по [ADDRESS], укладений між [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 23.12.2004 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], та [PERSON] договором купівлі-продажу та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 87923 грн. При цьому посилається на те, що його мати мала намір продати, а не подарувати належне їй майно та уповноважила по довіреності на укладення угоди [PERSON] В свою чергу [PERSON] подарував майно позивача [PERSON] та уклав удвавану угоду - договір дарування, а тому [PERSON] зобов'язаний повернути позивачу, як спадкоємцю відчужувача, вартість отриманого за договором купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони цього договору. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позов з підстав, викладених у ньому та просили його задовольнити. Прокурор, що діє на захист інтересів позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та вирішення справи на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою позивача. [PERSON] взявся допомогти її матері з паспортом, для чого вона надала йому всі документи. Паспорт матері він не зробив, вона оформила на нього довіреність і вони разом ходили до нотаріуса. Чи укладала вона договір дарування не відомо, але вона ставила підписи на бланках. Потім в квартирі з»явилися квартиранти та з»ясувалося, що [PERSON] продав квартиру, а мати отримала від нього 1000 грн. по розписці. [PERSON] мати не знала, вона хотіла продати квартиру, а не подарувати. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, прокурора, покази свідка та дослідивши матеріали, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 07.12.2004 року видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровану в реєстрі за №6152. Відповідно до вказаної довіреності [PERSON] за усною домовленістю цією довіреністю уповноважила [PERSON] розпоряджатись на власний розсуд належною їй частиною будинковолодіння (частиною житлового будинку) та земельною ділянкою, що знаходяться в [ADDRESS], оформляти всі необхідні документи, довідки, дозволи, заяви, розписуватись за неї, продати, обміняти будинок та земельну ділянку, на умовах за його розсудом або подарувати будинок та земельну ділянку [PERSON], прийняти в експлуатацію, отримати свідоцтво про право власності, або інший правовстановлюючий документ, представляти її інтереси в усіх установах та організаціях всіх форм власності по цим питанням, провести виділ належної їй частини житлового будинку, надавати цей будинок в оренду або позичку, купити на її ім'я будинок, частину будинку, квартиру, земельну ділянку за ціну та на умовах за його розсудом. Довіреність видано терміном на один рік. 23.12.2004 року між [PERSON], що діяв на підставі довіреності від імені [PERSON], та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №395868. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала) 3/100 частини будинковолодіння [ADDRESS], а [PERSON] прийняв безоплатно у власність (прийняв в дар) вказане майно. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті у встановлений законом строк спадщину прийняв її син - [PERSON], який є єдиним спадкоємцем за законом. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.04.2012 року визнано недійсною довіреність від 07.12.2004 року, видану [PERSON] на ім'я [PERSON] щодо права розпоряджання належних їй 3/100 частин домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться в [ADDRESS]; визнано недійсним договір дарування вказаного майна, укладений 23.12.2004 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі правочинів за №395868; витребувано вказане майно з володіння [PERSON] та виселено її з цього майна; в решті вимог відмовлено, тощо. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12.06.2013 року вищезазначене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову прокурора м. Житомира скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у позові прокурору м. Житомира в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання доручення недійсним, визнання недійсними договорів дарування частини будинковолодіння, витребування майна із чужого незаконного володіння за безпідставністю. В решті рішення залишено без змін. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» №9 від 06.11.2009 року передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Вважаючи вищевказаний договір дарування удаваним, позивач посилається на ту обставину, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. В той же час, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення певної особистої користі, їхні дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. [PERSON] видала [PERSON] довіреність, якою уповноважила його розпорядитись належною їй частиною будинковолодіння по [ADDRESS] продати її на умовах за розсудом [PERSON] або подарувати [PERSON] Вказана довіреність була чинною на час укладення договору дарування та не скасована і не визнана недійсною у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно вимог ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.657 ЦК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Матеріали справи свідчать, що позивач не був стороною вказаного договору, а належних та допустимих доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами [PERSON] та [PERSON] згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також того, що умовою договору була сплата відповідних коштів, суду не надано. Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання покупцем визначеної грошової суми продавцю, однак такого документу не надано. Посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на те, що 23.12.2004 року у відповідача [PERSON] відносно [PERSON] виникло грошове зобов'язання, за яким він повинен передати останній 11000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.01.2014 року становить 87923 грн., є безпідставними та нічим не підтверджені. Покази свідка [PERSON], яка не була присутньою під час укладення та посвідчення договору дарування, не є належним та допустимим доказом укладення договору-купівлі-продажу. Покази [PERSON], [PERSON] та [PERSON], надані в кримінальному провадженні, не свідчать про досягнення сторонами правочину всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] та [PERSON] договору дарування для приховання правочину купівлі-продажу нерухомого майна, досягнення ними згоди з усіх істотних умов такого договору та виникнення у [PERSON] відносно [PERSON] грошового зобов'язання в розмірі 87923 грн. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed