Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 20.09.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову суму в розмірі 8000,00 гривень на строк п`ять років. Відповідачем борг у вказаний строк не повернуто. В зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача борг у розмірі 8000,00 гривень з урахуванням інфляційного збільшення боргу за весь час прострочення - 703,98 гривень та три проценти річних від простроченої суми - 239,00 гривень. А також стягнути судовий збір у розмірі 768,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу - 1000,00 гривень. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлений про розгляд справ, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу зазначену в позовній заяві. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову суму в розмірі 8000,00 гривень на строк п`ять років, тобто зі строком повернення до 20.09.2018 року, що підтверджується розпискою (а.с.6). Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, у разі укладення договору позики на позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, вказаний в розписці від 20.09.2013 року, відповідач позику у сумі 8000,00 гривень не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо зобов`язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст.625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач свого обов`язку щодо повернення, отриманих від позивача грошових коштів не виконав. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми розраховані позивачем станом на 19.09.2019 року, (уточненого розрахунку суду не надано), складають 703,98 гривень та 239,00 гривень. Таким чином, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 768,40 гривень та доведені письмовими доказами витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00грн.

Outcome: approved