Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнив до Львівської міської ради про визнання права власності на індивідуальний житловий будинок, загальною площею 314 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позовну заяву мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №136 від 16.04.1991 року позивачу надано у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку із зняттям з квартирного обліку. Станом на 15.10.2013 року позивачем було збудовано вказаний житловий будинок, що стверджується технічним паспортом, складеним ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», а його технічний стан підтверджено висновком №2/11933 від 15.10.2013 року. В березні 2014 року він звернувся до Інспекції ДАБК у Львівській області з декларацією про готовність об'єкту до експлуатації, проте 18.03.2014 року за вих.№7/В-6-1402 отримав відмову в реєстрації декларації. Просить суд визнати за ним право власності на на індивідуальний житловий будинок, загальною площею 314 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на мотиви, викладені в ньому. Просить позов задоволити. Представник відповідача Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила, просить суд відмовити в задовленні такого. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідноп.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами ст..376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №136 від 16.04.1991 року надано [PERSON] у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку. З квартирного обліку за №2929 з 1988 року в залізничному РВК - виключено (а.с.6). Згідно висновку про технічний стан житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, дачного будинку з господарськими будівлями і спорудами, садового будинку з господарськими будівлями і спорудами Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки» №2/11933 від 15.10.2013 року виданого [PERSON] з метою оформлення права власності органом державного самоврядування на приватний житловий будинок розташований [ADDRESS] житловий будинок збудований 2004-2005 р.р. загальною площею 314,00 кв.м., житловою площею 80,9 кв.м. - оцінка технічного стану - добрий (а.с.7). Як вбачається із технічного паспорта від 15.10.2013 року, складеного Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки» загальною площею 314,00 кв.м. житловою площею 80,9 кв.м., який складається з цокольного поверху: гараж, площею 18,0 кв.м., підсобне приміщення площею 9,0 кв.м., пральня площею 11,7 кв.м., котельня 7,6 кв.м., підсобне приміщення площею 36,7 кв.м., підсобне приміщення площею 18,6 кв.м., коридор з сходовою кліткою площею 17,1 кв.м., загальною площею цокольного поверху 118,7 кв.м.; першого поверху: сходової клітки площею 21,6 кв.м., коридору площею 9,2 кв.м., кухні площею 12,9 кв.м., кладової площею 2,1 кв.м., кладової площею 2,0 кв.м., коридору площею 5,0 кв.м., ванної площею 4,0 кв.м., житлової кімнати площею 13,1 кв.м., зимовий сад площею 18,6 кв.м., вітальня площею 22,6 кв.м., загальною площею першого поверху 111,1 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м.; мансардний поверх: коридору площею 11,4 кв.м., житлової кімнати площею 21,5 кв.м., кладової площею 6,8 кв.м., ванної площею 7,8 кв.м., вбиральні площею 3,7 кв.м., кладової площею 8,1 кв.м., житлової кімнати площею 11,5 кв.м., житлової кімнати площею 12,2 кв.м., кладової площею 1,2 кв.м., загальною площею мансардного поверху 84,2 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м. (а.с.14-21). Судом встановлено, що в березні 2014 року позивач звернувся в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації будівництво індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] (а.с.23-27), однак листом №7/В-6-1402 від 18.03.2014 року Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області відмовлено позивачу реєстрації декларації (а.с.22). Згідно листа Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №32вих-5730 від 21.11.2014 року вбачається, що належна позичавеві земельна ділянка в [ADDRESS], після реєстрації збудованого нам індивідуального житлового будинку, йому буде присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що здійснена добудова відповідає вимогам ДБН України та являється завершеним будівництвом і придатним до експлуатації. З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем подано належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що самочинне будівництво здійснено з дотримання усіх визначених законом вимог та умов, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, а тому за позивачем слід визнати право власності на індивідуальний житловий будинок, загальною площею 314 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved