Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 12 жовтня 2003 року приблизно о 01-00 годині відповідач [PERSON] , керуючи на підставі довіреності автомобілем «М-412», державний номер: [NUMBER] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не виконав вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем «Урал-5557», державний номер: [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого позивачу, як пасажиру автомобіля «М-412», було завдано тілесні ушкодження, які призвели до втрати позивачем працездатності та встановлення йому з 16 лютого 2004 року першої групи інвалідності. За вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2005 року, відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2008 року були задоволені вимоги позивача щодо стягнення з відповідача втраченого заробітку та витрат на лікування. Згідно ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2008 року зазначене судове рішення набрало законної сили. Обставини, які були встановлені в цьому рішенні, не повинні доказуватися при розгляді інших справ, у тому числі і цієї цивільної справи. Згідно довідки до Акту огляду МСЕК №037452 від 22 лютого 2012 року позивач визнаний інвалідом другої групи загального захворювання безстроково, що є наслідком протиправних дій відповідача. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2013 року з відповідача на користь позивача було стягнуто матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, за період з січня 2010 року до листопада 2012 року в розмірі 64418,83 грн., яку відповідач закінчив сплачувати. Позивач посилається на те, що на час завдання йому тілесних ушкоджень він був здоровим, а на даний час з вини відповідача він не може працювати та отримувати дохід. На час дорожньо-транспортної пригоди середній заробіток позивача складав 1038,33 грн. і з урахуванням індексації, зробленої згідно роз`ясненням Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», за період з грудня 2012 року до грудня 2014 року заробіток позивача повинен становити 3440,909 грн. Отже, загальна сума втраченого заробітку позивача за кожний місяць з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2014 року до листопада 2017 року складає 191947,0776 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, у зазначеному розмірі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила, що позивачем не надано суду висновку медико-соціальної експертної комісії про умови і характер праці із зазначенням відсотку втрати працездатності позивача, у зв`язку з чим неможливо визначити розмір втраченого заробітку. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази по справі. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з копії рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2008 року, судом була розглянута цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , державної спеціалізованої фірми «Тепломонтаж» і судовим рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто втрачений заробіток за період з 12 жовтня 2003 року до березня 2007 року та понесені ним витрати на лікування. Зазначене рішення набрало чинності 15 травня 2008 року і було частково змінено ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області. Вищезазначеним судовим рішенням було встановлено, що 12 жовтня 2003 року [PERSON] , керуючи на підставі довіреності автомобілем «М-412», державний номер: [NUMBER] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зіткнувся з іншим автомобілем, внаслідок чого позивачу [PERSON] , як пасажиру автомобіля «М-412», було завдано тілесні ушкодження, які призвели до втрати позивачем працездатності і визнання його інвалідом. Відносно [PERSON] була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і він був визнаний винним у вчиненні даного злочину. Також судом було встановлено, що до вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] працював в ДСФ «Тепломонтаж» з 17 червня 2003 року на посаді слюсаря-монтажника і на час звільнення його середня заробітна плата складала 1038,33 грн. Як вбачається з копії пенсійного посвідчення позивач [PERSON] визнаний інвалідом першої групи з 10 лютого 2004 року. В подальшому він неодноразово оглядався МСЕК і з 10 лютого 2009 року по даний час він визнаний інвалідом другої групи, про що свідчить копії довідки до Акта МСЕК серії 10ААА №037452. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає доведеним факт скоєння відповідачем [PERSON] злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а також факт того, що саме з вини відповідача [PERSON] , внаслідок порушення ним Правил дорожнього руху України, позивач [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження і став інвалідом. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як було встановлено у судовому засіданні, дорожньо-транспортна пригода сталася у жовтні 2003 року, тобто до набрання цим Кодексом законної сили. Отже, саме з цього часу у відповідача виникли зобов`язання щодо відшкодування завданої ним шкоди потерпілому, а у останнього виникло відповідне право вимагати такого відшкодування, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне застосовувати до даних правовідносин норми Цивільного кодексу України 1963 року, діючого під час даної пригоди. У відповідності до ч.1 ст.440 ЦК України 1963 року шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно ст.450 ЦК України 1963 року організаціїх і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У ст.455 ЦК України 1963 року зазначено, що в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). Протиправними діями відповідача були порушені права позивача, зокрема позивач внаслідок отриманих тілесних ушкоджень став непрацездатним і всупереч вимогам ст.43 Конатитуції України був позбавлений можливості заробляти собі працею на життя, у зв`язку з чим позбувся можливості отримувати такий життєвий рівень, який йому необхідний для належного існування. Однак в той же час у ч.1 ст.81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.455 ЦК України 1963 року вбачається, що потерпілому в разі його каліцтва повинен бути відшкодований заробіток, втрачений внаслідок втрати або зменшення працездатності потерпілого. Отже, потерпілий повинен надати суду докази повної втрати або зменшення його працездатності, оскільки розмір втраченого заробітку внаслідок каліцтва повинен визначатися у відсотках від середнього заробітку, який потерпілий мав до каліцтва, з урахуванням ступеня втрати ним працездатності. У даному випадку жодних доказів щодо ступеня втрати позивачем працездатності суду не надано, жодних клопотань з приводу отримання вказаних відомостей, зокрема призначення експертизи, суду заявленччо не було. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки позивач від сплати судового збору при подачі даної позовної заяви звільнений, але у позові йому відмовлено, судові витрати по справі стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed