Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів в якій просить стягнути у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] завдану шкоду у розмірі 38958,75 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в січні 2011 року на комунальному підприємстві «Міськзелентрест» проводилась фінансово господарської діяльності контрольно-ревізійним відділом в Савранському районі Одеської області. В результаті проведеної ревізії складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності за період з 01.04.2009 року по завершений звітній період 2010 року, яким виявлено факт спричинення збитків підприємству відповідно до наказів директора КП «Міськзелентрест» [PERSON] від 01.04.2009 р. № 55, 08.04.2009 р. № 59, 06.05.2009 р. № 70, 01.06.2009 р. № 85, 02.07.2009 р. № 103, 04.08.2009 р. №115, 08.09.2009 р. № 136 «Про преміювання» проводились виплати премій у розмірі 100% посадового окладу головному бухгалтеру [PERSON] та заступнику директора по фінансово-економічним питанням [PERSON] «за якісне, своєчасне виконання великого об'єму робіт та оперативне виконання встановлених завдань» з квітня по вересень 2009 року. Загальна сума збитків за твердженнями позивача склала 38958,75 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву згідно якої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з наведених підстав. Відповідача [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали до суду свої письмові заперечення не погоджуючись з вимогами позивача через відсутність правових підстав які ґрунтуються на законі, у зв'язку з чим просять в їх задоволенні відмовити та застосувати наслідки спливу позовної давності. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, врахувавши раніше надані пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Положеннями ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала. Зміст зазначеної норми вбачає значення вини, як умови відповідальності за завдану майнову шкоду. Положеннями ст. 3 Закону України «Про колективні договори та угоди» від 01.07.1993 року за № 3356-12 встановлено, що колективний договір укладається між власником або уповноваженим органом з однієї сторони і однією або кількома профспілковими чи іншими уповноваженими на представництво трудовим колективом органами, а у разі відсутності таких органів - представниками трудящих, обраними і уповноваженими трудовим колективом. Статтею 18 цього ж Закону передбачено, що на осіб, які представляють власника або уповноважений ним орган чи профспілки або інші уповноважені трудовим колективом органи і з вини яких порушено чи не виконано зобов'язання щодо колективного договору угоди, накладається штраф до ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, і вони також несуть дисциплінарну відповідальність аж до звільнення. Положеннями ст.2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року за №108/95-ВР визначено, що до структури заробітної платні входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких входять в т.ч. премії. Згідно положень ст. 32 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року за №108/95-ВР трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. Відповідно до вимог ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі. Організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству установі організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до наказів директора КП «Міськзелентрест» [PERSON] від 01.04.2009 р. № 55, 08.04.2009 р. № 59, 06.05.2009 р. № 70, 01.06.2009 р. № 85, 02.07.2009 р. № 103, 04.08.2009 р. №115, 08.09.2009 р. № 136 «Про преміювання» проводились виплати премій у розмірі 100% посадового окладу головному бухгалтеру [PERSON] та заступнику директора по фінансово-економічним питанням [PERSON] «за якісне, своєчасне виконання великого об'єму робіт та оперативне виконання встановлених завдань» з квітня по вересень 2009 року. Судом було встановлено, що зазначені накази у встановленому Законом порядку не оскаржувались та не були скасовані. Згідно додатку № 2 «Положення про преміювання адміністративно-управлінського апарату, інженерно-технічних працівників, спеціалістів та службовців за результатами праці за місяць, квартал, півріччя, рік» до Колективного договору Комунального підприємства «Міськзелентрест» премії нараховуються на підставі Наказу по підприємству. Відповідно до реєстру виплачених премій працівникам Комунального підприємства «Міськзелентрест» відповідачу у справі [PERSON] за період з 01 квітня 2009 року по вересень 2009 року нараховано премії у загальному розмірі 16830 гривень. Щомісячно розмір премії не перевищував розмір посадового окладу [PERSON], зазначені обставини сторона у справи також не заперечувались , а отже згідно вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Виходячи з вимог ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року та № 108/95-ВР суд приходить до висновку, що зазначені премії є складовою частиною заробітної плати, яку отримувала відповідач [PERSON] за період з 01 квітня 2009 року по вересень 2009 року, а отже спори щодо зазначених правовідносин повинні розглядатись з урахуванням вимог встановлених КЗпП України, що в свою чергу вбачається зі змісту ст. 32 зазначеного Закону. Умовами п.3.10 Колективного договору Комунального підприємства «Міськзелентрест» за наявності фінансової можливості в межах економії фонду заробітної плати підприємство зобов'язано стимулювати співробітників у вигляді виплати премії в розмірі до 100% посадового окладу включно, за результатами роботи за місяць, квартал, півріччя, рік. Згідно положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що виходячи з вимог ст. 130 КЗпП України позивачем у порушення положень ст. 10 ЦПК України не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження винних дій або бездіяльності відповідача за обставинами пов'язаними із отриманням спірних премій, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними. Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що застосування до виниклих правовідносин положень ст. 1116 ЦК України враховуючи положення ст.ст. 2, 32 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року та № 108/95-ВР було б помилковим. Одночасно, виходячи з вимог ст. 18 Закону України «Про колективні договори та угоди» від 01.07.1993 року за № 3356-12 відповідач, як працівник підприємства не є особою відповідальною за порушення умов Колективного договору по зазначеним правовідносинам. Разом з тим, відповідач у своїх запереченнях порушував питання про пропущений строк позовної давності. Судом було встановлено, що позовні вимогу ґрунтуються на підставі виплат, що проводились в період квітень-вересень 2009 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином строк позовної давності у три роки для позивача сплив 28.01.2012 року, а позов до суду був направлений лише 30.04.2013 року. Аналізуючи виникли обставини, судом не було встановлено підстав для поновлення строку позовної давності, крім того позивач не ставить питання про його поновлення, у зв'язку з чи суд

Outcome: dismissed