Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду завданої умовами виробництва. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем він знаходився у трудових відносинах з 26.11.2001 року, де працював в якості прохідника 5 розряду з повним робочим днем підземним. З підприємства його було звільнено 26.09.2014 року за власним бажанням, у звязку з переходом на пенсію. За час роботи на шахті він отримав хронічну радикулопатію, хронічну двосторонню сенсоневральну приглухуватість 2 ступеню захворювання професійні. Обласною профпатологічною медико соціальною експертною комісією клініки професійних захворювань ДУ «Інституту медицини та праці НАМН України. встановлено повторно за сукупністю 55% (30% - раділукопатія, 10% туговухість, 15% трудове каліцтво) втрати працездатності у звязку з зазначеними професійними захворюваннями та встановлено третю групу інвалідності. На підставі наданих ним документів Дзержинським відділом Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області відповідно до постанови фонду йому призначили страхові виплати та одноразову допомогу. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 30.03.2015 року встановлено, що причиною профзахворювання став рівень локальної вібрації до 117,6, наявність шкідливих умов праці підтверджується атестацією робочих місць шахти, умови праці відносяться до шкідливих та небезпечних до 3 класу, 3 ступеню шуму, 2 ступеню важкості праці. У звязку з отриманим профзахворюванням його фізичних стан погіршився. Після отримання інвалідності він відчуває моральні страждання, що полягають у порушенні ритму та укладу життя, порушено нормальні життєві звязки та відносини з родичами, відчуває себе неповноцінною людиною, зявилось почуття страху за життя та здоровя, що з кожним днем погіршується. Враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, значне погіршення якості життя, моральну шкоду, спричинену умовами виробництва він розцінює в 55000 гривень. Позивач в судове засідання не зявився, його інтереси в суді представляла [PERSON], яка надала суду заяву з проханням справу розглянути за їх відсутності. Належно повідомлений представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. \~\~ Дослідивши матеріали справи, та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КзпП України. Так в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ТОВ «шахта імені [PERSON] Московської» де працював в якості прохідника 5 розряду з повним робочим днем підземним. 26.09.2014 року позивача було звільнено з підприємства відповідача на підставі ст.38 КЗпП України. (а.с.5-9) Висновком МСЕК від 27.03.2012 року позивачу вперше було встановлено 15% втрати працездатності від трудового каліцтва, отриманого 12.11.2011 року з датою переогляду 27.03.2013 року. Висновком МСЕК від 15.04.2015 року (а.с. 10) позивачу було встановлено третю групу інвалідності по профзахворюванню та визначено ступінь втрати працездатності за сукупністю на рівні 65% ( 35% - радикулопатія, 10% туговухість, 15% трудове каліцтво) Висновком МСЕК від 19.04.2016 року позивачу [PERSON] повторно встановлено третю групу інвалідності по профзахворюванню та визначено ступінь втрати працездатності за сукупністю на рівні 55% ( 30% - радикулопатія, 10% туговухість, 15% трудове каліцтво) (а.с.11) Факт отримання позивачем професійного захворювання підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 30.03.2015 року комісією за формою П-4 та затвердженого головним державним санітарним лікарем, начальником Дзержинського міського управління Головного управління Держсанепідслужби у Донецькій області. (а.с.14). Як вбачається з зазначеного акту, причиною виявленого у позивача професійного захворювання стала важка фізична праця, відсутність механізації важких робіт, вимушена робоча поза, довготривалий багаторазовий вплив підвищеного рівня шуму. Матеріали справи містять медичні документи із яких встановлено, що у зв'язку із погіршенням стану здоров'я позивач неодноразово звертався\~\~за медичною допомогою. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Як встановлено судом право вимагати відшкодування моральної шкоди настало у позивача з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності від отриманого трудового каліцтва, а саме з 27.03.2012 року, а від отриманого профзахворювання з 08.04.2015 року. Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року у справі про страхові виплати, в пункті 5 якого зазначено, що статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підприємство мало створити потерпілому, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоровя були неможливими. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. \~Суд вважає, що сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість зробити висновок про те, що позивачу внаслідок травмування та втрати професійної працездатності заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок порушення відповідачем права позивача на безпечні умови праці з останнім стався нещасний випадок на виробництві. Позивач постійно знаходиться на лікуванні, йому встановлена стійка втрата працездатності, встановлена група інвалідності, відчуває інші неприємні відчуття від незадовільного стану здоровя, постійно проходить обстеження в медичних установах та курс лікування. Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати потерпілого, не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. \~ Отже, з \~врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial