Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] про визначення місця мешкання дитини [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] та надання йому дозволу на необмежені поїздки за кордон з дитиною, [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу другого з батьків [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що у сторін по справі є дитина - [PERSON], [INFO] Дитина проживає зараз з батьком та повністю знаходиться на його утриманні, що підтверджується доданими до позову документами: квитанціями про сплату курсів англійської мови, фітнесу для дітей, чеками з магазинів, з яких вбачається, що [PERSON] купує для дитини речі та іграшки, письмовими поясненнями няні дитини. На даний час отримати згоду на виїзд за кордон дитини у супроводі батька позивач не має можливості, так як відповідачка такої згоди не надає. Позивач має бажання та можливість забезпечити виїзди дитини за кордон, тому що виїзд [PERSON], [INFO] за кордон відповідає її інтересам, але для цього є необхідним отримати дозвіл для виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батька. Бажання позивача отримати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон, за його думкою, повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на батька Сімейним кодексом України і відсутні обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон. Позивач в своєму позові просить суд під час вирішення спору щодо місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] прийняти до уваги ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В судове засідання позивач надав заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності. Позовні вимоги просить задовольнити повністю. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 31.07.2009 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 2153. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], які проживають окремо. Неповнолітня дитина проживає з батьком, знаходиться на його утриманні. Позивач має бажання та матеріальну можливість забезпечити виїзд [PERSON], [INFO] за кордон, що відповідає її інтересам, але для цього є необхідним отримати дозвіл для виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доход, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Спори про місце проживання дітей можуть розглядатися судом до розірвання шлюбу, одночасно з розглядом справи про розірвання шлюбу або через деякий час після розірвання шлюбу. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У відповідності з ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 ч. 1 Правил перетину державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Ці ж самі положення закріплено в п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, в якому зазначено, що оформлення паспорта/проїзного документу здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Бажання позивача отримати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на нього Сімейним кодексом України. Згідно із законодавством України, обставини, які обмежують право виїзду дитини за кордон є відсутні. Поїздки дитини за кордон здійснюється позивачем в інтересах [PERSON], [INFO] з метою розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов, здобуття освіти та підготовкою до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, необхідно визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] та надати позивачу дозвіл на необмежені поїздки за кордон з дитиною, [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу другого з батьків [PERSON] до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: approved