Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 25.10.2000 між ним та ВАТ Андрушівське АТП 11838 було укладено договір оренди земельної ділянки, що розташована на території площею 13,4 х 3 м. Рішення про розміщення об`єкта торгівлі на вказаній ділянці було надане виконкомом Андрушівської міської ради від 31.05.2000. Крім того, 30.06.2006 Андрушівською міською радою прийнято рішення за №160 згідно якого позивачу надано дозвіл на виготовлення матеріалів попереднього узгодження для реконструкції малої архітектурної споруди, що підтверджується будівельно - технічною документацією виготовленою Бердичівським БТІ. Зі змісту вказаної документації вбачається, що параметри будівлі відповідають розмірам, узгодженим з землекористувачем, який листом від 03.07.2006 №116 надав згоду на добудову розміром 3 х 12 м. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що договір оренди на даний час втратив чинність через ліквідацію юридичної особи орендодавця, у зв`язку з чим відсутня можливість прийняти будівлю в експлуатацію та зареєструвати її у передбаченому законом порядку. При цьому, Андрушівська міська рада перешкоджає узаконенню будівлі, яка у зв`язку зі змінами в законодавстві має статус тимчасової споруди. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд, визнати за ним право власності на кафе - магазин, що знаходиться по [ADDRESS] , колишня територія автостанції, площею 74,8 кв.м. 20 березня 2020 року від представника відповідача Андрушівської міської ради Комінарця А.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування відзиву вказав, що в позовній заяві відсутні дані щодо звернення позивача до органу місцевого самоврядування з питанням про прийняття до експлуатації спірної будівлі, а також про відмову в його вирішенні (а.с.18-20). Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву в якій розгляд справи просить провести у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити. Представник відповідача Андрушівської міської ради Комінарець А.О. в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву в якій розгляд справи просить провести у його відсутність, позовні вимоги не визнає, в задоволенні позову просить відмовити. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 25 жовтня 2000 року між ВАТ Андрушівське АТП 11838 в особі голови правління Климчука Івана Васильовича, діючого на підставі Статуту, та [PERSON] було укладено договір про оренду нежилих приміщень або частини території автостанції відповідно до положень якого [PERSON] було передано у тимчасове користування частину землі під постановку вагона для відкриття торгової точки розміром 13,4 х 3 м.кв. для використання під торгівлю (а.с.10). Рішенням виконкому Андрушівської міської ради від 31.05.2000 №141 [PERSON] було надано дозвіл на розміщення об`єкта торгівлі по [ADDRESS] автостанції (а.с.11). Відповідно до повідомлення Відкритого Акціонерного товариства Андрушівське Автопідприємство 11838 від 20 квітня 2006 року №92 вбачається, що ВАТ Андрушівське АТП 11838 не заперечувало проти встановлення контейнера приватним підприємцем [PERSON] на території автостанції біля своєї торгової точки (а.с.9). Рішенням виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 30 червня 2006 року №160 Про надання дозволу на виготовлення матеріалів погодження [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення матеріалів попереднього погодження для реконструкції малої архітектурної форми (вагончика) на орендованій частині території автостанції (а.с.8). Бердичівським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на будівлю кафе - магазин 2006 року побудови по [ADDRESS] загальною площею 74,8 кв.м., яке складається з: 1 - коридор, 2 - кафе, 3 - санвузол, 4 - підсобне приміщення, 5 - підсобне приміщення, 6 - торгова зала, 7 - коридор (а.с.3-7). Рішенням виконавчого комітету Андрушівської міської ради Житомирської області від 17 грудня 2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на кафе - магазин розташоване по [ADDRESS] (а.с.13). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що земельна ділянка площею 0,1421 га для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, кадастровий номер 1820310100:01:009:0075, що розташована в [ADDRESS] , належить Андрушівській міській раді, правокористувачем ділянки є Комунальне підприємство Андрушівської міської ради Андрушівкаблагоустрій (а.с.21). В ході розгляду справи судом встановлено, що вказане вище кафе - магазин є завершеним об`єктом нерухомого майна, який фактично використовується за цільовим призначенням, його технічні характеристики відповідають технічним вимогам та стандартам, встановленим для нежитлових приміщень, що підтверджується технічним паспортом. Права третіх осіб при здійсненні будівництва не порушені. Разом з тим, вищевказане кафе - магазин є об`єктом самочинного будівництва оскільки при його будівництві був відсутній дозвіл на початок виконання будівельних робіт. Відповідно до п.1 ч.1 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Згідно ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Виняток з загального правила набуття права власності на новостворене майно особою, яка його створила, передбачений, зокрема ч.2 ст.376 ЦК України. Згідно ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) при вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно на підставі ч.3 ст.376 ЦК України суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. У п.п.9, 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону України Про основи містобудування спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) на підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України). В силу ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що поданий позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог ч.9\~ст.141 ЦПК України, згідно якої якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки в даному випадку спір виник внаслідок неправомірних дій позивача [PERSON] , який здійснив будівництво кафе - магазину без отримання дозволу на початок виконання будівельних робіт, отже судові витрати слід покласти на позивача. При цьому, беручи до уваги те, що згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору оскільки є інвалідом ІІ групи, у відповідності до положень ч.6 ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. компенсувати за рахунок держави. \~\~\~\~

Outcome: approved