Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати арешт, накладений на його майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АВ № 951702 від 08.09.2010 року. Свої вимоги мотивує тим, що у 2010 році у нього була заборгованість перед АТ КБ «Приват Банк», внаслідок чого Відділом державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції було винесено постанову від 08.09.2010 року про арешт його майна та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 951702. Станом на теперішній час будь-яких боргових зобов`язань перед банком в нього немає. Він звернувся до державного виконавця із заявою про скасування арешту, однак йому відмовили у знятті арешту та роз`яснили, що йому необхідно звернутися до суду з позовною заявою про скасування арешту, оскільки у відділі ДВС відсутня будь-яка інформація щодо його боргових зобов`язань та незакінчених виконавчих проваджень щодо нього. Позивач до судового засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що на задоволенні позову наполягає, просить розгляд справи проводити у його відсутність та додав до заяви довідку про відсутність заборгованості. Представник Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, але подав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що він не згоден з позовними вимогами позивача в частині стягнення судового збору з АТ КБ «Приват Банк» відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на наступне. Представник відповідача вважає, що АТ КБ «Приват Банк» є неналежним відповідачем по вказаній справі, так як банком ніяким чином не було порушено права позивача. Позивачем не наведено у позові які саме його права порушив АТ КБ «Приват Банк». У позивача дійсно була заборгованість перед банком, у зв`язку з чим банк звернувся до Біляївського районного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з позивача заборгованості. Суд заяву банку задовольнив та видав судовий наказ від 23.12.2008 року про стягнення з позивача боргу на користь ПриватБанку. Для створення сприятливих умов щодо погашення боргу в повному обсязі позивачем, банк підписав з позивачем Генеральну угоду про реструктуризацію боргу від 08.02.16 р. Після підписання генеральної угоди позивач сплатив борг Банку та отримав довідку про відсутність заборгованості. Виходячи з чого представник відповідача вважає, що АТ КБ «Приват Банк» є неналежним відповідачем по справі, а має бути залучений до участі у справі в якості третьої особи. Крім того, вимоги позивача слід розглядати в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням рішень), а саме: позивач повинен був звернутися до суду із скаргою на дії державного виконавця, яким було накладено арешт на його майно, якщо він вважає, що рішенням, діями або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця було порушено його права чи свободи. Враховуючи викладене представник відповідача просив відмовити позивачу в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «Приват Банк» та провадження у справі відносно АТ КБ «Приват Банк» закрити. Представник Біляївського МВ ДВС Південного МУМЮ (м. Одеса) до судового засідання не з`явився, хоча повідомлявся про день та час слухання справи належним чином. Приймаючи до уваги заяву позивача та письмові пояснення АТ КБ «Приват Банк», дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 23.12.2008 року Біляївським районним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» боргу у сумі 4614,68 коп., державного мита - 25,50 грн. та витрат по сплаті ІТЗ - 15,00 грн.. Вказаний судовий наказ набрав законної сили 12.01.2009 року та був виданий стягувачу 30.07.2009 року. 08.09.2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Біжановою С.М. за заявою ПАТ КБ «Приват Банк» було відкрито виконавче провадження № 951702 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за судовим наказом, виданим 30.07.2009 року Біляївським районним судом Одеської області. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію вбачається, що 09.09.2010 року реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт нерухомого майна позивача [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АВ № 951702, виданої 08.09.2010 року ВДВС Біляївського РУЮ. З довідки № ND3S1UUL3VSUHKOJ від 09.06.2021 року вбачається, що позивач [PERSON] станом на 09.06.2021 року не має заборгованості перед АТ КБ «Приват Банк». З відповіді Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 1688/30 від 25.01.2021 року вбачається, що позивач звернувся до вказаного відділу із заявою про скасування арешту з його майна у зв`язку із погашенням заборгованості перед АТ КБ «Приват Банком», на забезпечення погашення якої було накладено арешт на його майно, на яку відділ ДВС повідомив останньому, що станом на теперішній час згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутня інформація про арешт його майна, накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АВ № 951702 від 08.09.2010 року, виданої ВДВС Біляївського РУЮ. Також повідомлено позивача про те, що термін зберігання матеріалів виконавчого провадження про стягнення з нього заборгованості закінчився відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» та рекомендовано звернутися до суду із вказаними вимогами. Як зазначає позивач, постанова про зняття арешту у даному виконавчому провадженні не виносилась. Позивач зазначає, що арешт його майна, накладений в рамках вищевказаного виконавчого провадження порушує його право власності, оскільки перешкоджає вільно розпоряджатися належним йому майном, при тому, що заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» ним погашена у повному обсязі, а тому просив скасувати вказаний арешт на його нерухоме майно. Відповідач АТ КБ «Приват Банк» заявляє, що АТ КБ «Приват Банк» є неналежним відповідачем по справі з чим суд не погоджується виходячи з наступного. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до частини 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Виходячи з чого посилання представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем суд не приймає до уваги. Проте, суд вважає, що позивачем помилково було залучено до участі у справі в якості відповідача: Біляївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який повинен виступати у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а тому суд вважає за необхідне позивачу у позовних вимогах до відділу ДВС відмовити, так як останній є неналежним відповідачем. Щодо позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приват Банк» суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, використання та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як визначено у ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Позивач зазначає, що у зв`язку із накладенням арешту на його майно він не має можливості розпоряджатися ним. Частинами 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі),який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Суд вважає за необхідне звернути увагу АТ КБ «ПриватБанк» на те, що АТ КБ «ПриватБанк», запропонувавши позивачу підписати Генеральну угоду про реструктуризацію боргу від 08.02.2016 року створив умови для погашення заборгованості поза межами виконавчого провадження, що позбавило позивача скасувати арешт на його майно, накладений в рамках виконавчого провадження, так як арешт, накладений на майно боржника знімається у разі повного погашення заборгованості перед стягувачем, а Банк після звернення до виконавчої служби із судовим наказом почав здійснювати примусове виконання рішення суду, яке в подальшому вирішив змінити на добровільну сплату за Генеральною угодою, про що не повідомив державного виконавця. Отже, в судовому засіданні встановлено, що саме через дії АТ КБ «ПриватБанк» було порушено право позивача на вільне розпорядження його майном через наявність арешту на його майно у виконавчому провадженні по якому він добровільно виконав рішення суду. Відсутність заборгованості позивача перед АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується довідкою від 09.06.2021 року та не заперечується самим Банком. Суд прийшов до висновку, що оскільки арешт на майно позивача, накладений в рамках виконавчого провадження був правомірним, адже в матеріалах виконавчого провадження позивач дійсно вважався боржником, то звернення позивача до суду зі скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби в порядку розділу VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень) не буде належним захистом його майнових прав в розумінні ст. 391 ЦК України. Виходячи з чого клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження у справі через необхідність розгляду справи в порядку розділу VII ЦПК України не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку вказаний спір вирішується в порядку позовного провадження. Враховуючи вищевикладене, та те, що позивачем було доведено належними та достатніми докази відсутність у нього заборгованості перед АТ КБ «Приват Банк» на підставі якої було накладено арешт на його майно, відповідно до чого станом на 09.06.2021 року він не є боржником у виконавчому провадженні, а тому суд приходить до висновку, що арешт майна позивача перешкоджає йому розпоряджатися належним йому майном, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, а арешт скасуванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 908 грн.

Outcome: partial