Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати Розписку від 27.03.2013 року надану [PERSON] для [PERSON] про отримання грошей в сумі 64800 гривень - недійсною, стягнути з відповідача 10 000,00 гривень моральної шкоди, стягнути з відповідача судові витрати. В обгрунтування вимог зазначено, що при складенні розписки його ошукали, будь-яких коштів від [PERSON] він не отримував. 05.08.2015 року від [PERSON] надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких остання просила відмовити у задоволенні позову та пояснила, що на даний час позивач [PERSON] взагалі ніяких коштів за договором позики від 27.03.2013 року не сплатив, а його позовна заява вже до Богунського районного суду м. Житомир про визнання вказаного договору позики (розписки) недійсною та стягнення моральної шкоди є лише черговою спробою затягнути процес повернення її отриманих за договором позики коштів. Посилання позивача на розмови з [PERSON] про гроші відповідачу не зрозумілі, так як [PERSON] не є стороною договору позики, [PERSON] він грошей не передавав, а отримував [PERSON] гроші у сумі згідно розписки від 27.03.2013 року саме від відповідача. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27.09.2018 року над недієздатним [PERSON] призначено опікуна - [PERSON] . 25.10.2018 року судом залучено до участі у справі опікуна [PERSON] - [PERSON] 17.05.2019 року від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про проведення розгляду справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 211). Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі на підставі наявних матеріалів спрви. На підставі викладеного, ст. 211 ЦПК України, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення заочно та вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 27.03.2013 року [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] грошової суми в розмірі 64800,00 грн., за користування позикою зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 10% з фактичної суми позики (а.с. 5). Як на підстави для визнання вказаної розписки недійсною, позивач посилається на те, що його ошукали та він погано пам`ятає, що він підписував. Згідно положення статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. За своєю суттю розписка про отримання у власність в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Стаття 215 ЦК України визначає підстави недійсності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Тобто боргова розписка є лише письмовим доказом в розумінні статті 76 ЦПК України, яка може підтвердити укладання договору позики. Виходячи зі змісту розписки [PERSON] , вона видана на підтвердження отримання коштів. За змістом норм ЦК України, недійсним може бути визнаний правочин, а не доказ по справі. З урахуванням викладеного, оскільки [PERSON] не оспорюється сам договір позики, як один із видів правочину, вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від первісної вимоги, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні первісної вимоги то вимога про стягнення моральної шкоди також до задоволення не підлягає за безпідставністю.

Outcome: dismissed