Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати арешт всього нерухомого майна, в тому числі - частини квартири [ADDRESS] , накладений постановою слідчого слідчої групи Прокуратури міста Харкова Купіна Д.П. 04.04.2005 року у кримінальній справі №2202040. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] . 22.03.2019 року, при спробі укласти договір дарування належної йому частки нерухомого майна, він дізнався про існування обмеження його прав на розпорядження власністю, у зв`язку із наявності в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] оригіналу Постанови, виданої слідчим слідчої групи прокуратури м. Харкова, Купіним Д.П., 04 квітня 2005 року, по кримінальній справі № 2202040, про накладення арешту на все нерухоме майно, що належить [PERSON] . Внаслідок існування вищенаведеного обмеження, нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Пояснює, що дійсно, 04.04.2005 року щодо нього здійснювалися слідчі дії в межах кримінальної справи № 22020040, які були завершені вироком апеляційного суду Харківської області від 06.02.2008 року, яким його було засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до 6 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч. 4 ст. 187 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, за ч. 1 ст. 263 КК України, до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Верховного суду України від 22.12.2009 року вирок залишено без змін. Відбуття покарання, з урахуванням попереднього ув`язнення, розпочато 31.01.2005 року та достроково припинено наприкінці 2013 року. Наразі [PERSON] є власником частини нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Таким чином, вирок в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації всього особистого майна у встановлений законом строк виконано не було. При спробі з`ясувати підстави нездійснення щодо нього додаткового покарання у вигляді конфіскації особистого майна, [PERSON] звернувся до Прокуратури Харківської області. Зі змісту відповідей вбачається, що жодної інформації про хід застосування додаткового покарання, призначеного за вироком суду по справі № 1-1/08, та підстави його незастосування, отримати не видалося можливим за спливом значного часу. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 13.02.2020 року представник відповідача - прокуратура Харківської області надав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що прокуратура Харківської області є неналежним відповідачем у справі. Крім того, зазначає, що у зв`язку із зверненнями [PERSON] про зняття арешту з квартири [ADDRESS] , прокуратурою області до Харківського апеляційного суду направлено лист, щодо вжиття заходів до виконання вироку апеляційного суду Харківської області від 06.02.2008 року. Також, встановлено, що 16.06.2010 за №1-1/08 до Київського ВДВС м. Харкова апеляційним судом Харківської області направлено виконавчі листи з додатками про конфіскацію майна та стягнення судових витрта із засуджених. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2020 року, 30.04.2020 року продовжено строк підготовчого провадження. 03.04.2020 року від представника відповідача - ГУ Державної податкової служби у Харківській області надійшов відзив, в якому він заперечвав проти задоволення позовної заяви, посилаючись на наступне. Арешт, щодо якого позивачем заявлено вимогу про його скасування, застосовувався слідчим органу прокуратури в межах кримінальної справи. Отже, у даних правовідносинах ГУ ДПС у Харківській області не є особою, в інтересах якої було накладено арешт на майно [PERSON] , а необхідність у конфіскації майна не обумовлена порушенням податкового та/або митного законодавства. Одночасно звертає увагу, що повідомлені позивачем обставин не вказують на те, що вирок суду в частині конфіскації майна є виконаним. У зв`язку з викладеним просить залишити позовну заяву без задоволення. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.06.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31.03.2020 року підготовче провадження закрито та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Представник позивача через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача - прокуратура Харківської області через канцелярію надав заяву про розгляд справи за його відсутності, оскільки позовна заява не впливає на права та інтереси органів прокуратури, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник відповідача - ГУ ДПС у Харківській області та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення судового засідання не надали. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення викладені у відзивах відповідачів, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що відносно позивача [PERSON] у 2005 році здійснювалось досудове розслідування за матеріалами кримінальної справи №2202040, в рамках якого, 04.04.2005 року слідчим слідчої групи прокуратури міста Харкова Купіним Д.П. було винесено потанову про накладення арешту на все нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Вироком апеляційного суду Харківської області від 06.02.2008 року [PERSON] засуджено за ч.4 ст. 185 КК України до 6 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 185 КК України до 4 роки позбавлення волі, за ч.4 ст. 187 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, за ч. 1 ст.263 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 22.12.2009 року вирок залишено без змін. 04.04.2013 року [PERSON] був звільнений за ст. 81 КК України умовно-достроково на невідбутий строк 10 місяців 4 дні, що підтверджується Довідкою про звільнення серії ХАР №00140, виданою начальником Холодногірської виправної колонії Харківської області (№18). Як вбачається з постанови державного нотаріуса П`ятої харківської державної нотаріальної контори Абеленцевої Г.В. від 22 березня 2019 року (вих. №453/02-31), представник [PERSON] звернувся до нотаріуса для оформлення договору дарування належної [PERSON] частки квартири [ADDRESS] , однак у зв`язку із арештом усього нерухоме майно, що належить [PERSON] , в оформленні договору дарування було відмовлено. З інформації, наданої прокуратурою Харківської області №15/3-5341-19 від 22.022019 року та №15/3-5341-19 від 04.04.2020 року вбачається, що 16.06.2010 за № 1-1/08 до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова територіального управління юстиції у Харківській області Апеляційним судом Харківської області направлено виконавчі листи з додатками про конфіскацію майна та стягнення судових витрат із засуджених. Проте, відповідно до інформації Київського ВДВС м. Харкова № 10875 від 11.03.2019 вказані виконавчі листи на їх адресу не надходили, виконавчі провадження на виконані не перебувають.Таким чином, вирок Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2008 рокуу частині стягнення судових витрат та конфіскації майна засуджених є не виконаним. Крім того, представником позивача надано до суду довідку з Київського ВДВС м. Харкова №20025 від 10.05.2019 про відсутність виконавчих проваджень по виконанню виконавчих документів, де боржником є [PERSON] станом на 10.05.2019 року. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на майно було накладено прокурором під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст.126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст.170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Крім того, позивач зазначає, що строк давності щодо додаткового покарання, призначеного йому у вигляді конфіскації всього особистого майна закінчився, посилаючись на положення ст.80 КК України. Згідно до приписів ч. 2 ст. 80 КК України, строк давності щодо додаткових покарань визначається основним покаранням, призначеним за вироком суду. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 КК України, строк давності в десять років встановлюється у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин». Згідно до ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: - згідно до ч. 4 ст. 80 КК України - десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що на день постановлення рішення пройшов строк давності щодо виконання додаткового покарання, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки у позовній заяві не ставилося питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що необхідно залишити їх за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial