Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, де просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири №[ADDRESS]. Також співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON]. Крім нього у даному будинку зареєстровані колишня невістка [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON]. Починаючи з липня 2016 року [PERSON] в вказаній квартирі не проживає, житлом не користується, не цікавиться ним, не приймає участь в витратах по його утриманню, не сплачує комунальні послуги. Даний факт підтверджується актом КП Житлогосп, а отже відповідно до норм статей 150 ЖК України, ч.2 ст.405 і ч.1 ст.319 ЦК України просить його вимоги задовольнити. Позивач, відповідач та треті особи про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, відповідно вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається таким, що про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не подала. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити на підставі наявних матеріалів справи заочне рішення, відповідно до вимог ст.ст. 280 284 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1995 року вбачається, що власниками квартири №[ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 9). Згідно довідки КП «Житлогосп» №580 від 15.12.2017 року, в квартирі №[ADDRESS], зареєстровані позивач, невістка [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON] (а.с 7). Відповідно до акту №625 від 10.11.2017р., який був складений при обстеженні квартири майстром та паспортистом КП «Житлогосп», в присутності свідків-сусідів - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в [ADDRESS] не проживають з липня 2016 року. З позовної заяви вбачається, що відповідачка являється колишньою невісткою позивача та була зареєстрована в квартирі як член сімї власника, що підтверджується копією довідки про склад сімї виданої КП «Житлогосп». Оскільки відповідач є його колишньою невісткою, тобто членом сімї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази про те, що між сторонами були встановлені інші домовленості, у матеріалах справи відсутні. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд вважає, що маються підстави для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Як вбачається із заявлених вимог, позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача, а тому їх необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved