Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 5675,68грн. В обґрунтування позову позивач послався на те, що здійснив страхову виплату на користь [PERSON] на відшкодування шкоди, завданої цій особі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що трапилася з вини відповідача. Відповідач в добровільному порядку не відшкодовує позивачеві суму страхової виплати, а тому позивач звернувся до суду, посилаючись на положення ст.ст.993, 1187 ЦК України, ст.27 ЗУ «Про страхування», ст.ст.33, 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача надав суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні в вимоги, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.06.2015р. між сторонами укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів /а.с.4/. Строк дії договору з 24.06.2015р. до 23.06.2016р.. Забезпечений транспортний засіб за умовами цього договору є автомобіль марки Мітсубіші Лансер, 2007р.в., д.н.з. [NUMBER] (далі - забезпечений ТЗ). 28.06.2015р. в м. Києві по вул. В. Васильківська з вини відповідача сталося ДТП за участю забезпеченого ТЗ та автомобілю Шкода, д.н.з.[NUMBER], який належить [PERSON]. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2015р. відповідача визнано винним у вчиненні ДТП, а провадження по справі закрито у зв'язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення /а.с.7/. Внаслідок ДТП [PERSON] було завдано матеріальних збитків на відшкодування яких позивачем здійснено страхову виплату в розмірі 5675,68грн /а.с.23/. 12.03.2016р. позивач, як страховик, звернувся до відповідача, як страхувальника, з вимогою про відшкодування розміру страхової виплати в розмірі 5675,68грн у зв'язку з тим, що відповідач порушив обовязок повідомлення страховика у строки та порушив пп.33.1.2 п.33.1 ст.33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» /а.с.24/. Враховуючи, що відповідач не виконав в добровільному порядку вимог позивача, останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо правовідносин, які виникли на підставі договору страхування відповідальності, і регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 07.03.1996р. №85/96-ВР «Про страхування» (далі ЗУ №85/96-ВР), Закону України від 01.07.2004р. №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі ЗУ №1961-IV). Згідно ст.1 ЗУ №85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК, ст.16 ЗУ №85/96-ВР). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що за договором страхування страховик бере на себе відповідальність за ризики, якими обумовлюється настання певної події, внаслідок якої у страхувальника виникає право майнової вимоги або майновий обовязок. Статтею 4 ЗУ №85/96-ВР передбачено три види страхування: особисте, майнове та страхування відповідальності. Як встановлено судом відповідач на виконання вимог ст.21 ЗУ №1961-IV застрахував у позивача цивільно-правову відповідальність, як власник автомобілю. Таким чином, між сторонами було укладено договір страхування відповідальності. Відповідно до ч.1 ст.22 ЗУ №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до підпункту «ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 ЗУ №1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп.33.1.2 п.33.1 ст.33 цього Закону. Зазначена норма була включена до ЗУ №1961-IV з моменту його прийняття Верховною Радою України (01.07.2004р.) і не змінювалась по теперішній час. Підпунктом 33.1.2 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV (в редакції до 17.02.2011р.) передбачено обовязок учасників ДТП вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди. Законом України від 17.02.2011р. №3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» внесено зміни у статтю 33 ЗУ №1961-IV, зокрема розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку із чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV. Проте вказані зміни щодо нумерації зазначеного підпункту до підпункту «ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 ЗУ №1961-IV, у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України; далі - МТСБУ), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Судом встановленому, що в даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він був зафіксований правоохоронними органами. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Крім того, 02.07.2015р. (четвертий день після ДТП) представником позивача вже проведено огляд автомобілю потерпілого, щодо визначення матеріальної шкоди завданої останньому /а.с.11/. Отже перешкод для встановлення позивачем дійсного розміру завданої внаслідок ДТП шкоди судом не встановлено. Тож сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке має базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №6-284цс15, від 20.04.2016р. у справі №6-5473ск16, яка згідно зі ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Всупереч зазначеній нормі позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що порушення відповідачем вимог пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV, призвело до завдання позивачеві шкоди, зокрема у вигляді сплати завищеного розміру страхового відшкодування. За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed