Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості мотивуючи тим, що відповідачі отримують послуги з газопостачання, однак, не вносять за них плати, через що виникла заборгованість. Уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути солідарно з боржників 1\~496,99 грн. інфляційних витрат, 3% річних 246,55 грн. та 243,60 грн. судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні мотивам позовної зави. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив покликаючись на відсутність боргу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи або розгляду справи у її відсутності суду не подала, про причини своєї неявки суд не повідомила, тому суд на підставі ст..169 ЦПК України проводить розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою ЛКП «Княже місто» з місця проживання про склад сімї і прописку №3858 від 04.09.2014 року. В судовому засіданні встановлено, що борг відповідачів за споживчий природний газ за спірний період, в межах строку позовної давності, відсутній. Борг на який посилається позивач, на його думку, виник до строку позовної давності, що стверджується розрахунком позивача. Однак з таким твердженням погодитись не можна виходячи з наступного. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно Постанови Верховного Суду України від 29.05.2013 року у справі №6-39цс13, правильним є стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за банківськими вкладами за прострочений час до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3% річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч.2 ст.625 ЦК. Проценти, визначені стст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошима, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд із цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК України, яка полягає в приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового обовязку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст.ст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст.625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата 3% річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Разом з тим, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК України, виключає застосування ст.625 ЦК України в тому випадку, коли ст.536 ЦК України застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобовязання. Така вказівка, зокрема, міститься в ч.3 ст.693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару в разі прострочення продавцем передання товару), ч.4 ст.694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч.2 ст.1214 (у разі безпідставного одержання чи збереження грошей) ЦК України. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, «зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом». Ці підстави зазначені в ст.ст.599, 600, 604609 ЦК України, відповідно до яких зобовязання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України); належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання; 2) за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст.600 ЦК України); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги (ст.601 ЦК України); 4) за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст.605 ЦК України); 6) поєднанням боржника та кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України); 7) неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає (ст.607 ЦК України); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою й у звязку із цим не може бути виконане іншою особою (ч.1 ст.608 ЦК України); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно повязаним з особою кредитора (ч.2 ст.608 ЦК України); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобовязаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю (ст.609 ЦК України). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, у разі виникнення заборгованості та прострочення її виплати, суд зобовязаний стягнути з боржника штрафні санкції за прострочення повернення або сплати коштів. Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач не надав суду належних та допустимих доказів конкретного часу утворення заборгованості, яка на думку відповідача, є коштами, у стягненні яких було відмовлено рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.01.2004 року. Інших доказів суду не надано. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не доведено, що борг утворився і взагалі мав місце в межах строку позовної давності, відтак позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат 3% річних не підлягає до задоволення, оскільки такі нараховані на неіснуючу заборгованість.

Outcome: dismissed