Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В позовній заяві зазначила, що їй на підставі договору дарування належить квартира [ADDRESS], жилою площею 27,7 м.кв., та загальною площею 45,9 м.кв. 10.12.1993 року позивач уклала шлюб з [PERSON], та 10.03.1999 року останній зареєстрував своє місце проживання за адресою: [INFO]. У 2010 році шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинились, та [PERSON] забрав свої речі та пішов проживати окремо. Спільного господарства сторони не ведуть, та позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем. Перешкод для проживання відповідача у спірній квартирі позивач не чинила, та у звязку із тим, що відповідач відсутній за місцем реєстрації більше року, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно особового рахунку, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.9). Судові повістки про виклик відповідача в судове засідання, які направлені судом на вказану адресу були повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.21-28). Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України та згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 17.11.1995 року [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.8). Згідно акту № 901 від 27.03.2015 року, складеного працівника ККП «КК «Західна», відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає (а.с.10). Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу України та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідач та позивач тривалий час разом не проживають, спільного господарства не ведуть, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації у спірній квартирі, та не проживає там з власного бажання, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК України,

Outcome: approved