Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просить визнати [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , такими , що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб , від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яку позивач зі згоди співвласника квартири зареєстрував у спірній квартирі . Подружнє життя між ними не склалося , а тому на початку січня 2019 року відповідач разом з малолітньою донькою почали проживати за місцем реєстрації відповідача та 12 листопада 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано . Позивач зі співвласницею квартири - матір,ю позивача сплачуються за комунальні послуги, які нараховуються на трьох осіб , але фактично вже більше року мешкає в квартирі дві особи . Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо зняття з реєстрації доньки, але відповідач не проявляє будь-якого інтересу для вирішення даного питання . 18 червня 2020 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 10 липня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Департаменту реєстрації Харківської міської ради , Департамент Служб у справах дітей Харківської міської ради в яких представник просив ухвалити рішення з урахуванням прав та інтересів малолітньої дитини та встановленого законодавством порядку визначення місця проживання дитини. 13 липня 2020 року від відповідача надійшов відзив, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог , посилаючись на те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого поживання , тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня особа набула права власності або право постійного користування іншим житлом, та що батько чи мати мають можливість прописати дитину в іншому місці. Несплата дитиною коштів за користування комунальними послугами не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом. Наданий позивачем акт КП «Жилкомсервіс» від 21.05.2020 року не може бути належним доказом по справі , оскільки особами вказаними у акті , не взято до уваги те , що дитина не може потрапити у квартиру до батька , у зв.язку з заміною замків на вхідних дверях, а підписи сусідів не є правовою підставою для задоволення позову. Крім того з акту від 21.05.2020 року вбачається, що дитина не проживає в квартирі з 01.06.2019 року, тобто менше одного року . Отже встановлений чиним законодавством строк в один рік не сплинув. Також зазначила, що позивач не звертався до відповідача стосовно питання щодо зняття з реєстрації їх дитини. 27 липня 2020 року до суду надійшли письмові заперечення позивача на відзив , в яких він зазначив, що позивач та його матір неодноразово в телефонному режимі зверталися до відповідача з проханням вирішення питання , щодо зняття з реєстрації дитини. Наданий до суду акт з КП «Жилкомсервіс» є належним доказом того, що ані відповідач , ані спільна дитина не мешкають у квартирі . Зазначена дата не проживання в позовній заяві з січня 2019 року , а в акті 01.06.2019 року . тому що протягом п,яти місяців відповідач забирала свої та речі доньки , приїжджала та вчиняла сварки , саме тому позивач змінив замки у квартирі . Відповідач разом з донькою є відсутньою за місцем реєстрації . Проживають вони за іншою адресою , спірним житлом відповідач не цікавиться , не несе витрати на його утримання , чим порушує право позивача та його матері на житло. 18 вересня 2020 року та 23 лютого 2021 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача на відповідь на відзив та додаткові пояснення , в яких відповідач зазначила, що на даний час вона мешкає у орендованій квартирі , а поштова кореспонденція приходить на адресу її батьків, де вона зареєстрована. Комунальні послуги позивачу нараховуються по лічильникам, а не за кількістю зареєстрованих осіб в квартирі,і реєстрація дитини не є перешкодою у призначенні субсидії. Малолітня [PERSON] є донькою позивача та онукою третьої особи , співвласників квартири та була зареєстрована з їх згоди ,як новонароджена за місцем реєстрації батька , а тому дитина набула право на користування спірною квартирою. Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, в подальшому позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності . Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в подальшому до суду надала заяву про розгляд справи без її участі . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з.явилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Представник третьої особи відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з,явився , надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання в судове засідання не з,явився. Суд вислухавши вступне слово учасників справи , перевіривши матеріали справи , прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Судом встановлено , що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі , який відповідно дл рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 листопада 2019 року розірвано . Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . В квартирі зареєстровано 3 особи: позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] , та малолітня [PERSON] [INFO] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку КП «Жилкомсервіс» дільниця №20 від 29.05.2018 року . Згідно Акту від 21.05.2020 року , складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , затвердженого КП «Жилкомсервіс`дільниця №20 , малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , з 01.06.2019 року не проживає по [ADDRESS] . Дитина проживає разом з матір.ю. Відповідно до довідки про нарахування та оплату житлово- комунальних послуг наданої КП «Жилкомсервіс» , нарахування за послуги за адресою: [ADDRESS] проводиться на двох осіб. З копій судових рішень та квитанцій вбачається, що за адресою: [ADDRESS] наявні заборгованість по оплаті комунальних послуг. Згідно копії паспорта відповідача [PERSON] , вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На думку суду, у всіх діях щодо дитини до досягнення нею повноліття, незалежно від того ким вони здійснюються, має бути забезпечено максимально можливе врахування інтересів малолітньої дитини. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною другою та четвертою статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожен окремо підтвердили, що відповідач [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , більше року. На думку суду, малолітня [PERSON] , [INFO] , не втратила право користування спірним житлом, оскільки не проживає в квартирі , як в силу свого малолітнього віку, так і через неприязні відносини позивача та відповідача , про що неодноразово підтвердила сама позивачка в судовому засіданні . Вказані обставини свідчать про поважність причин не проживання малолітньої дитини за зареєстрованим місцем проживання. Судом не встановлено інших фактичних обставин даної справи в частині поважності причин не проживання малолітньої дитини за спірним місцем її реєстрації. Отже, малолітня [PERSON] була вселена у спірну квартиру як член сім`ї власника і добровільно не втрачала зв`язку з квартирою позивача, а також зі своєю бабусею та батьком; її не проживання зумовлене, зокрема негативними відносинами з позивачем та відповідачем , що у даній справі підтверджує поважність причин не проживання дитини в спірному будинку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування частини другої статті 405 ЦК України. Крім того, судом не встановлено, а позивачем не наведено інших достатніх доказів щодо порушення його прав як власника житла, спричиненого фактом реєстрації місця проживання у ньому малолітньої доньки [PERSON] . [INFO] . Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Отже, через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт непроживання малолітньої [PERSON] . [INFO] , у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним їй житлом, де вона зареєстрована , що підтверджено матеріалами справи. Крім того, у всіх діях щодо дитини, до досягнення нею повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено як найкраще врахування інтересів малолітньої дитини, що випливає з положень статті 27 Конвенції про права дитини, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 7 СК України. Суд критично оцінює пояснення позивача, що місцем проживання його малолітньої дитини є місце проживання його матері, яка має зареєстроване місце проживання , та в силу положень ЖК України має право на вселення та реєстрацію місця проживання свого малолітньої доньки , а відтак права дитини не будуть порушені. Однак на думку суду, у вказаному спорі вирішальним є поважність причин такого непроживання малолітньої дитини у спірному помешканні тривалий час. Вказуючи про вільний вибір свого місця проживання батьками дитини, одночасно відбувається позбавлення малолітнього відповідача можливості обрати місцем проживання спірний будинок в силу його віку, що свідчить за встановлених неприязних стосунків між родичами дитини про поважність причини його не проживання у спірному будинку. Також , позивачем до суду не надано та в судовому засіданні не заявлено клопотання про витребування з органу опіки та піклування висновку по доцільність або недоцільність визнання малолітньої особи [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх необгрунтованістю. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed