Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про припинення державної реєстрації речового права (оренди), обґрунтовуючи який зазначив, що 19.01.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки за кадастровим № 3223155400:03:021:0119, площею 1.283 га. розташованої у [ADDRESS] . Строк дії Договору - 25 років. Власником зазначеної вище земельної ділянки є [PERSON] , підставою виникнення права власності є Договір купівлі-продажу земельної ділянки №1663 від 10.04.2003 року. 10.03.2005 року Договір оренди було зареєстровано в «Обухівському центрі Державного земельного кадастру» за № 2 з відповідною відміткою на примірнику договору та, після внесення формації до Державного земельного кадастру, здійснено повторну реєстрацію 15.10.2012 року в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі, згідно запису № 322310004000879 в Державному реєстрі земель. 19.10.2018 року інформація про орендовану земельну ділянку, кадастровий № 223155400:03:021:0119 була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №1675192932231. 07.11.2018 року в Державному реєстрі прав було здійснено реєстрацію речового права (оренди) згідно Договору оренди. 18.01.2019 року позивачу стало відомо про те, що 19.12.2018 року речове право оренди було припинено реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація плюс» Товкайло Уляною Василівною, рішення № 44705753. Вказана реєстраційна, вчинена внаслідок заяви особи яка зазначена як [PERSON] . Оскільки позивач не мала наміру припиняти право оренди, третім особам відповідних доручень не надавала, позивач не погоджується із спірним рішенням, вважає його незаконним, оскільки дія договору оренди на даний час не припинена та в будь якому іншому порядку не скасована. У зв`язку з чим позивач просить визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація плюс» Товкайло Уляни Василівни № 44705753 від 19 грудня 2018 року про припинення речового права оренди земельної ділянки згідно договору оренди від 19 січня 2005 року. 03.03.2020 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження у вказаній справі, призначено підготовче засідання. 19.06.2020 року винесено ухвалу про закриття провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, пояснив, що договір оренди, укладений між [PERSON] та [PERSON] на строк до 19.01.2030 року є чинним, дії державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація плюс» Товкайло Уляни Василівни щодо реєстрації припинення Договору оренди грубо порушують вимоги п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі», ст.794 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на рухоме майно та їх обмежень» та права позивача. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала відзив на позов, позовні вимоги не визнала в повному обсязі, вказала, що предметом договору зазначено земельну ділянку площею 1,283 га., натомість позовні вимоги щодо скасування рішення реєстратора про припинення права оренди обґрунтовані тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключено запис про право оренди позивача земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:021:0119. Проте земельна ділянка із зазначеним кадастровим номером в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на теперішній час відсутня. Відповідач державний реєстратор КП «Реєстрація плюс» Товкайло У.В. в судове засідання не з`явилась, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв та клопотань чи заперечень до суду не подала. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Приви борі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Судом встановлено, що 19.01.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 1,283 га., яка розташована на території [ADDRESS] для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Як вбачається з п. 1.2 Договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка, що надається в оренду, належить орендодавцеві на підставі Державного акту на праві приватної власності на землю серії КВ № 067122 виданий Козинською селищною радою народних депутатів, Обухівського району, Київської області 14.04.2003 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8177. Згідно п. 4.1 Договору оренди земельної ділянки, Договір вступає в силу з дня підписання і діє до 19 (дев`ятнадцятого) січня 2030 року. Згідно Державного акту про право власності серії КВ № 067122, виданого 14 квітня 2003 року головою Козинської селищної ради народних депутатів, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.2003року № 1663 передана у приватну власність земельна ділянка площею 1,283 га., розташована на території Козинської селищної ради [ADDRESS] , для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 153066689 від 18.01.2019 року, речове право оренди земельної ділянки було припинено 19.12.2018 року реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація плюс» Товкайло Уляною Василівною, рішення № 44705753 У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрацій прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових Прав па нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», організаційну систему державної реєстрації прав становлять державні реєстратори прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови в державній реєстрації прав: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Відповідно до положень ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Частиною 1 ст. 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Будь-яких правових чи фактичних підстав для припинення речового права позивача, для припинення дії договору оренди, для вчинення оскаржуваної реєстраційної дії судом не встановлено, тому суд вважає доведеними посилання позивача про безпідставність оскаржуваного рішення державного реєстратора. У зв`язку з викладеним, суд вважає доведеним посилання позову на протиправність дій державного реєстратора щодо реєстрації припинення Договору оренди, оскільки договір оренди на даний час не скасований та його дія не припинена у встановленому законом порядку, а тому рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація плюс» Товкайло Уляни Василівни № 44705753 від 19 грудня 2018 року про припинення речового права оренди земельної ділянки згідно договору оренди від 19 січня 2005 року є протиправним і підлягає скасуванню. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цимКодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved