Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звільнити з під арешту належні [PERSON] на праві власності 43/100 частини будинку [ADDRESS]; припинити чинність заборони на нерухоме майно №6908392, зареєстрованої в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 31.03.2008 року, накладеної згідно з постановою слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 04.03.2008 року. Свої вимоги мотивує тим, що зазначеною постановою слідчого був накладений арешт на будинок по [ADDRESS], в рамках розслідування кримінальної справи. Проте, згідно з реєстраційним посвідченням, виданим 04.01.2002 року Львівським ОДК БТІ та ЕО, [PERSON] належить на праві власності 43/100 частини будинку по [ADDRESS]. Вона ніякого відношення до цієї кримінальної справи не має. Арешт, який накладений на майно [PERSON], яке належить їй на праві власності майно, перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися цим майном. У зв'язку з вказаним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. Представники відповідач та третіх осіб, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, жодних документів до суду про причини своєї неявки не надали, суд ухвалив справу розглядати без їх участі у заочному режимі, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 04.03.2008 року був накладений арешт на будинок по [ADDRESS]. Відповідно до витягу від 11.11.2011 року на підставі зазначеної постанови слідчого в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна 31.03.2008 року була зареєстрована заборона на вищевказане нерухоме майно за № 690839 /а.с.11/. Вказана постанова прийнята в межах кримінальної справи № 140-1474, порушеної за ознаками злочину, передбаченого ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, щодо невстановлених слідством осіб. 20.12.2008 року в межах зазначеної кримінальної справи постановою старшого слідчого прокуратури Залізничного району м. Львова [PERSON] була порушена кримінальна справа відносно [PERSON], за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 358 ч. 1, ч. 3, 190 ч. 4 КК України /а.с.30/. 11.12.2013 року постановою старшого слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Галавін Л.В. кримінальне провадження відносно [PERSON], за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 358 ч. 1, ч. 3, 190 ч. 4 КК України було закрито /а.с.8-10/. Як убачається з витягу з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна від 11.11.2011 року слідчий, виносячи постанову від 31.03.2008 року про накладення арешту на будинок по [ADDRESS], виходив з того, що зазначений будинок належить [PERSON]. Проте, 28.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 4498, згідно з умовами якого [PERSON] віддарував [PERSON] 43/100 частини будинку по [ADDRESS] /а.с.6/. Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим 04.01.2002 року Львівським ОДК БТІ та ЕО , [PERSON] належить на праві власності 43/100 частини будинку по [ADDRESS] /а.с.7/. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких, обставин, суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача про те, що арешт, накладений на майно [PERSON], яке належить їй на праві власності майно, перешкоджає вільно користуватися та розпоряджатися цим майном. Беручи до уваги, що кримінальна справа № 140-1474 була порушена за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, відносно невстановлених досудовим слідством осіб, підозра по даній справі нікому з 2008 року не пред'явлена, а [PERSON] не зобов'язана відповідно до вимог чинного законодавства відповідати своїм майном у вказаній кримінальній справі, на яке накладено арешт, наявність арешту порушує її право вільно розпоряджатися і володіти належним їй майном, тому суд приходить до висновку про підставність позову. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені в рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. У постанові Верховного Суду України від 15.05.2013р. за результатом розгляду цивільної справи № 6-26цс13 та аналізу висновків суду, викладених в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2011 року, 17 липня, 19 вересня та 10 жовтня 2012 року, а також в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, як суду касаційної інстанції від 19 січня 2010 року, постановлених у справах з подібних правовідносин, зазначено, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved