Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання та трьох процентів річних від простроченої суми боргу. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини . Позивач вказав, що заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.01.2015 року було частково задоволено його позовну заяву до [PERSON], третіх осіб: [PERSON], ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Зазначеним рішенням суду, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.07.2015 року та набрало чинності 29.07.2015 року з відповідача - [PERSON] було стягнуто на його користь матеріальну шкоду у розмірі 80250 грн., моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та судовий збір у розмірі 910, 72 грн., а всього 83160,72 гривень, при цьому по теперішній час рішення суду боржником - [PERSON] не виконано. Позивач вказав, що у даному випадку є всі підстави для застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки по-перше, правовідносини між позивачем і відповідачем є зобов'язанням, по-друге, це зобов'язання грошове, а по-третє, виконання грошового зобов'язання прострочено відповідачем. При цьому, відповідачем в рамках виконавчого провадження № 310/7773/14-ц було перераховано позивачу на його рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк»: - 10.11.2016 року - 906,17 грн. та 8864,54 грн., -16.01.2017 року-445,00 грн.; - 19.01.2017 року-2556,90 грн., - 22.02.2017 року - 1809,09 грн., 391,82 грн. та 109,69 грн. -23.02.2017 року - 1809,10 грн. Виходячи з цього, періодом прострочення виконання грошового зобов'язання є період з моменту ухвалення рішення судом першої інстанції, а саме з 23.01.2015 року по теперішній час, тобто по 30.03.2017 року - день пред'явлення цього позову до суду (797 днів), який необхідно розмежувати на п'ять періодів: з 23.01.2015 року по 10.11.2016 року (657 днів), з 11.11.2016 року по 16.01.2017 року (67 днів), з 17.01.2017 року по 19.01.2017 року (3 дні), з 20.01.2017 року по 22.02.2017 року (34 дні) та з 23.02.2017 року по 30.03.2017 року (36 днів). Позивачем наведений розрахунок інфляційних втрат в період з лютого 2015 року по лютий 2017 року нарахованих на суму боргу, загальна сума яких складає за цей період складає 47715,19 гривень та 5310,37 гривень, три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення з 23.01.2015 року по 30.03.2017 року, а усього загальна сума 53025,56 гривень, яку позивач і прохає стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Відповідно до заочного рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.01.2015 року, яке набуло законної сили 29.07.2015 року після залишення його без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29.07.2015 року, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 80250 гривень, моральну шкоду у розмірі 2000 гривень та судовий збір у розмірі 910,72 гривні. Судом встановлено, що до теперішнього часу вищевказане судове рішення в повному обсязі не виконано відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом п.1 та 3 ч.2 ст. 11 ЦК підставою виникнення грошового зобов'язання зокрема є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У зв'язку з цим до боржника, який прострочив виконання такого зобов'язання, можуть застосовуватися наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 5 грудня 2011 р. у справі № 3-125гс11). За змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає (постанова судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 р. у справі № 6-25цс14). Cуд вважає, що в даному випадку, враховуючи правовідносини, які виникли між сторонами, ст.625 ЦК України застосуванню не підлягає. У Листі Верховного Суду України від 01 липня 2014 року «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» з метою забезпечення правильного та однакового застосування судами норм права зазначено, що судам слід мати на увазі, що статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних (зобов'язання із заподіяння шкоди), а не договірних зобов'язань. Із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також, зазначено, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 1 0-74/0/4-13 ). У пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при .вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено наступне: «Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. І положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК)». Таким чином, дія ч.2 статті 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Зазначена норма ч.2 ст.625 ЦК України у даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки стягнення грошових коштів за рішенням суду не є грошовим зобов'язанням та не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, у даному випадку завданої джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд також бере до уваги, що станом на момент розгляду справи відповідачем виконується рішення суду, так на теперішній час відповідачем [PERSON] сплачено загальну суму у розмірі 26633,61 грн., в т.ч. 27.10.2016р. - 8909грн. (копія платіжного доручсния№2856 від 09.11.2016р.)., 25.11.2016р.- 500грн., 28.11.2016р.- 1000грн., 30.11.2016р.- 1841грн.(копії 3-х платіжний квитанцій), у грудні 2016р. оплачено 2500 грн., у січні 2017р. сплачено 2000 грн. через ПАт КБ «Приватбанк», 560 грн. із заробітної плати, у лютому 2017р. сплачено 2000 грн, через ПАТ КБ «Приватбанк», із заробітної плати 433,31 грн., у березні 2017р.: 13.03.2017р. сплачено 2000 грн. через ПАТ КБ «Приватбанк», із зарплати 522,21 грн., у квітні 2017р., 11.04.2017р. сплачено 2000 грн. через ПАТ КБ «Приватбанк», із зарплати 488,09грн., 12.05.2017р. - 2000грн. через ПАТ КБ «Приватбанк», залишок заборгованості за вказаним рішенням суду, складає 55 556,39 грн., що не враховано у позові позивачем. На підставі ст.ст. 526, 599, 625 ЦК України, п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та\~

Outcome: dismissed