Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], відповідно до якого, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по оплаті за проживання в гуртожитку в розмірі 46537,49 гривень та судові витрати у справі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що, починаючи з 1995 року, між Київським національним університетом (далі - КНУ) імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів про підготовку спеціалістів та надання в тимчасове користування приміщень університету. Відповідно до умов зазначених договорів, остання додаткова угода до яких мала місце 19 серпня 2009 року зі строком дії до 31 грудня 2011 року, для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей університетом Міністерству оборони України у користування було передано блок-секції в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], за які сім'ї військовослужбовців мали провадити оплату особисто в бухгалтерію університету в розмірі, встановленому за згодою сторін договору. На час свого проживання в гуртожитку відповідачі не в повному обсязі та несвоєчасно здійснювали оплату займаних ними ліжко-місць, яка нараховувалась відповідно до калькуляції, визначеної наказом ректора Університету, у зв'язку з чим виникла заборгованість, сума якої станом на серпень 2015 р. становить 46537,49 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити, стягнувши з відповідачів заборгованість по оплаті за проживання в гуртожитку та судові витрати у справи. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON], [PERSON] не були у належний спосіб повідомлення про підвищення тарифів, в зв»язку з чим вони не можуть бути застосовані. Крім того, представник відповідача посилався на те, що належним відповідачем за даними вимогами є Міністерство оборони України, оскільки відносини щодо поселення військовослужбовців в гуртожитки Університету існували саме з Міністерством, а також подав заяву про застосування положень ст..267 ЦК України в зв»язку з пропуском позивачем строків звернення до суду. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, про місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надали. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на необгрутованість розміру оплати, яка застосовується при розрахунку оплати за проживання, а також на існування договірних правовідносин між Міністерством оборони України та Київським національним університетом імені Т.Шевченка щодо поселення військовослужбовців, якими були урегульовані порядок оплати за проживання. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 11 вересня 1995 року між Київським національним університетом імені Т.Шевченка та Міністерством оборони України з метою підготовки спеціалістів з вищою освітою укладено договір про підготовку спеціалістів, за умовами якого Університет зобов'язався для забезпечення належних умов для військової та військово-спеціальної підготовки ВВП виділити у тимчасове користування учбовий корпус за адресою: м. Київ, пр. Глушкова, 2, корп. 8 з наявним обладнанням та устаткуванням, а для забезпечення житлово-побутових умов курсантам ВВП - гуртожиток [ADDRESS] з наявними меблями, інвентарем та іншим обладнанням; кімнати в гуртожитку [ADDRESS] - для проживання офіцерів-слухачів та членів їх сімей. 21 лютого 1997 року до Договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року між позивачем та Міністерством оборони України з метою спільного використання студентського гуртожитку по [ADDRESS] 1 укладено Додаткову угоду № 07-94, за умовами якої Університет після закінчення реконструкції та капітального ремонту будівлі гуртожитку передає Міністерству оборони України 27 житлових блок-секцій, укомплектованих необхідними меблями та інвентарем, в термін до 22 серпня 1997 року для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей. 22 грудня 1997 року між КНУ ім. Т.Шевченка та Міністерством оборони України укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів, за умовами якого для забезпечення житлово-побутових умов курсантам ВВП виділений гуртожиток [ADDRESS] з наявними меблями, інвентарем та іншим обладнанням, кімнати в гуртожитку [ADDRESS] для проживання офіцерів-слухачів та членів їх сімей, а також для харчування курсантів ВВП їдальню по пр. Глушкова, 2 у м. Києві. 28 жовтня 1998 року Додатковою угодою № 07-94-1 до Договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року сторони відповідно до п. 3.2 Додаткової угоди № 07-94 від 21 лютого 1997 року до Договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року домовились про внесення змін, а саме: Університет після закінчення реконструкції першої черги будинку гуртожитку передає Міністерству оборони України в безоплатне користування для заселення в повному обсязі 48 блок-секцій терміном на 10 років. Після закінчення реконструкції другої черги - 18 житлових блок-секцій на трьох поверхах терміном на 10 років. За умовами вказаної Додаткової угоди сім'ї військовослужбовців, заселені в гуртожиток на житлову площу, передану в користування Міністерству оборони України, оплату за проживання проводять особисто в бухгалтерію університету, розмір якої визначається за згодою сторін та оформляється відповідним актом. 19 серпня 2009 року між позивачем та Міністерством оборони України до Договору № 135 про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року укладено були внесені зміни, шляхом укладання Додаткової угоди № 303/44/03, відповідно до якої визначено, що житлові кімнати в гуртожитку [ADDRESS] надані у тимчасове користування Міністерству оборони України для проживання 57 сімей військовослужбовців і працівників Збройних Сил України, а також військовослужбовців, звільнених в запас або відставку та членів їх сімей; подовжено термін дії договору до 31 грудня 2011 року; визначено обов'язок Міністерства оборони України до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених в запас або відставку, та передачу звільнених житлових кімнат у студентському гуртожитку № 11, звільнивши їх в місячний термін; визначено порядок розрахунків за користування житловими приміщеннями та розмір платежів тощо. Відповідно до п.3.4 угоди, оплата за тимчасове користування житловими приміщеннями та спожиту електроенергію проводиться самостійно сім'ями військовослужбовців, які проживають у гуртожитку, на рахунок Університету через установу банку на підставі рахунків, виписаних дирекцією Студмістечка університету не пізніше 15 числа наступного місяця за оплачуваним. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] були заселені у кімнату № 111\\3 в гуртожитку [ADDRESS] в 2000 році. Судом встановлено, що розмір і порядок оплати за проживання в гуртожитку з 2006 р. було врегульовано наказом ректора КНУ №184-32 від 21.03.2006 р. «Про оплату за користування гуртожитками Університету», відповідно до якого вартість одного ліжко-місця для інших категорій проживаючих у гуртожитках (до яких відносяться і військовослужбовці) становила 200 грн. міс. Наказом ректора Університету №871-32 від 13.05.2009 р. «Про оплату за користування гуртожитками університету» тарифи на проживання було змінено, вартість одного ліжко-місця становила 282 грн. міс. Відповідно до наказу ректора Університету №370-32 від 13.05.2011 р. «Про оплату за користування гуртожитками університету» вартість проживання інших категорій проживаючих становила 420 гривень на місяць за одне ліжко-місце. Згідно актів від 05.01.2010 р. та 18.05.2011 р. під час оголошення (зачитування) інформації мешканцям гуртожитку №11 з числа військовослужбовців та осіб, які були звільнені в запас, серед яких [PERSON], про підвищення вартості проживання в гуртожитках Студентського містечка КНУ ім.Т.Шевченка, зазначені в доданих до актів списках особи від поставлення підписів про ознайомлення відмовилися. Відмова від узгодження тарифів на проживання з боку відповідачів не є підставою для звільнення від внесення плати за користування гуртожитком. Будь-яких доказів на спростування обставин, викладених позивачем, а також в актах про відмову в ознайомленні з наказами щодо підвищення тарифів. з боку відповідачів суду не надано. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу положень ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов»»язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов»язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо Договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов»язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.903 ЦК України). У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватись майном і отримувати послуги, на неї покладається обов»язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився, оскільки будь-яких інших домовленостей між сторонами досягнуто не було з приводу здійснення оплати за проживання. Зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 р. у справі № 6-231цс14 і відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України підлягає застосуванню судами загальної юрисдикції при застосуванні зазначених норм. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідною довідкою, загальна сума заборгованості відповідачів за період проживання (з січня 2009 р. по момент виселення - серпень 2015 р.) становить 46537,49 гривень. В ході розгляду справи представник відповідача подав заяву про застосування судом наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду. Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пропуск строку позовної давності при зверненні до суду є підставою для відмови у задоволенні позову. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку (ст.264 ЦК України). В силу ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду в липні 2013 р. Однак, в даному випадку положення ст..267 ЦК України не можуть бути застосовані, оскільки, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідачі, починаючи з січня 2009 р. несвоєчасно та не в повному обсязі вносили платежі в розрахунок за проживання в гуртожитку. Крім того, платежі за квітень 2009 р., листопад 2009 р., серпень 2010 р., лютий 2011 р., вересень 2011 р., листопад 2011 р., січень 2012 р., березень 2012 р., та в подальшому вносились з врахуванням оплати суми боргу. Зазначеними діями відповідач підтвердив наявність у нього заборгованості за цей період та вніс платежі на її погашення. З урахуванням викладеного, судом не можуть бути застосовані положення ст..267 ЦК України. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст.88 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати в справі.

Outcome: approved