Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу, яка складається з інфляційних витрат у розмірі - 1 052 193,91 грн. та 3 процентів річних у розмірі - 266 898,51 грн., а загалом - 1 319 092,42 грн., також стягнути з відповідача на його користь суму відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 9605,00 грн. та інші понесені витрати. В обґрунтування зазначає, що 20.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салигою Н.А. за реєстровим номером № 932, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 342 000, 00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 10:00 год. 24.05.2014 року. У встановлений строк [PERSON] зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу було задоволено в повному обсязі: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 20.05.2014 року у розмірі 2678000,00 грн. На сьогоднішній день за виконавчим листом за вищевказаним рішення суду відкрито виконавче провадження №60656582. Враховуючи викладене, станом на теперішній час вказане рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2016 року у справі № 646/15793/15-ц не виконано, а зазначена сума боргу у розмірі 2 678 000,00 грн. не стягнута. З огляду на наведене вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати за період з серпня 2016 року по жовтень 2019 року включно у розмірі 1 052 193,91 грн., та три проценти річних за період з 28.07.2016 року по 22.11.2019 року включно у розмірі 266 898,51 грн. від суми боргу, яка становить 2 678 000,00 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31.03.2021 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.07.2020 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу скасовано. Справу постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.05.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволеного позову та просить в його задоволенні повністю відмовити. В обґрунтування заперечень зазначає, що позивачем надано суду недостовірну інформацію стосовно стану виконання рішення суду, яким з відповідача на користь позивача стягнуто суму боргу за договором позики від 20.05.2014 року у розмірі 2678000,00 грн. Виконавчий лист, який було видано судом 18.08.2016 р. за декілька днів до подачі цього позову 19.11.2019 р. приватним виконавцем було повернуто стягувану на підставі ч.1 ст.37 Закону України про виконавче провадження за письмовою заявою стягувача про повернення виконавчого листа. На момент його повернення у власності відповідача знаходилось на праві власності нерухоме майно: місце для паркування автомобіля та 7 земельних ділянок, зазначені об`єкти перебували в процесі реалізації відповідно до процедури погашення боргів, коштів від продажу яких би вистачило для виконання рішення суду. Однак, з поверненням виконавчого листа стягувачу, виконавче провадження було закінчено, реалізацію припинено, потім стягувач знову подав виконавчий лист на виконання та приватний виконавець знову відкрив виконавче провадження та розпочав процедуру реалізації майна боржника з самого початку. Заочне рішення по справі було винесено 10.07.2020 р., а 14.07.2020 р. приватним виконавцем під час проведення процедури реалізації майна на підставі заяви стягувача було зупинено реалізацію. Вищезазначені дії позивача свідчать про затягування процедури погашення боргу з метою стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних. Крім того, позивач, як кредитор, дійсно має право вимагати в судовому порядку стягнення сум інфляційних втрат та процентів річних до повного погашення грошового зобов`язання, але базою для нарахування останніх згідно з приписами ст.625 ЦК України є сума основого боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, тобто, основна сума боргу в розмірі 1 500 000,00 грн., стягнута з відповідача за заочним рішенням суду від 25.03.2016 р. без включення пені та штрафу. Вказане, на думку відповідача свідчить, що позивачем невірно вирахувано суму стягнення. Крім того, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, тобто цей період з 27.11.2016 р по 27.11.2019 р. Виходячи з цього, інфляційні збитки складають 416850,00 грн., а 3 % річних - 135 111,50 грн. У зв`язку з вищенаведеним, представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги позивачем підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на заперечення зазначені у відзиві. Суд, вислухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року, у справі № 646/15793/15-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 20.05.2014 року у розмірі 2 678 000,00 грн. 18.08.2016 року [PERSON] отримав виконавчий лист №646/15793/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 20.05.2014 року у розмірі 2 678 000,00 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шинделя В.А. від 19.11.2019 року було відкрито виконавче провадження № 60656582 з виконання виконавчого листа №646/15793/15-ц. За змістом ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007 року). Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, зробленого постановою Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов`язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526,599 ЦК України. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що на день постановлення рішення суду сума боргу відповідачем [PERSON] не сплачена, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved