Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 14.09.2020 року. У даному шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Відповідачка з дитиною не спілкується, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її здоров`ям та розвитком, не забезпечує матеріально. Крім того, нотаріально завіреною заявою відповідачка надала згоду на позбавлення її батьківських прав, таким чином, вона не заперечує факту ухилення від виконання нею батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки. З часу народження доньки і до даного часу донька проживає з ним та перебуває повністю на його утриманні, забезпечена належними умовами для нормального розвитку та виховання. У зв`язку з чим просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із нею. В обгрунтування зустрічного позову покликається на те, що з 19.09.2017 року перебувала у шлюбі із [PERSON] , який розірвано 14.09.2020 рішенням суду, однак з січня 2019 року вона з [PERSON] проживають окремо. За час спільного проживання між ними виникали конфлікти та непорозуміння, оскільки [PERSON] на протязі всього часу подружнього життя систематично зловживав алкоголем, вчиняв насильницькі дії щодо неї, не працюював та не забезпечував сім`ю. Крім того, вказує на те, що через протиправні дії [PERSON] , які полягали в тому, що він забрав у неї дитину, не дозволяв з нею бачитися та не впускав її до хати за місцем їхнього спільного проживання вона неодноразово зверталася у поліцію. Оскільки, визначення місця проживання дитини з батьком, який зловживає алкогольними напоями не відповідає інтересам дитини, просить визначити місце проживання доньки з нею. Ухвалою суду від 17.12.2020 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Представник позивача в судовому засіданні, превісний позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просить такий задоволити. Щодо вимог зустрічного позову заперечив повністю, покликаючись на те, що з однорічного віку дитина проживає виключно з батьком, відповідача дитина незнає, оскільки остання до дитини жодного разу не навідалась, не цікавиться нею. За місцем проживання позивача створено усі необхідні умови для проживання та виховання дитини, натомість у відповідача таких умов немає, відтак, визначення місця проживання дитини з відповідачем буде суперечити інтересам дитини. Просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення первісного позову, просить відмовити в його задоволенні. Вважає, що саме дії позивача, який чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, призвели до неможивості її участі у вихованні дитини. Вимоги зустрічного позову підтримала, надала пояснення аналогічні позовні заяві, додатково пояснила, що має на утриманні ще одну доньку, з якою проживає у окремій кімнаті, куди зможе поселити і [PERSON] . Просить зустрічний позов задоволити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, проте подав суду заяву, за змістом якої просить розгляд справи проводити у його відсутності. Крім того, зазначив, що вимоги зустрічного позову заперечує та підтримує висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання дитини слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані турбуватися про здоров`я дитини, її фізичний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з роз`ясненнями, що містять п.п.15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом встановлено, що сторони 19.09.2017 року уклали шлюб, зареєстрований у Личаківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 250, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Згідно рішення Жидачівського районного суду м. Львова від 14.09.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження останньої, серії [NUMBER] . Малолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи № 249 від 15.02.2018 року. Під час розгляду справи судом встановлено, що протягом тривалого часу відповідач дійсно не брала участі у вихованні доньки, однак, суд вважає, що невиконання відповідачем батьківських обов`язків на даний час не досягає такого рівня, що потребує застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Так, із наданих відповідачем копій звернень до поліції, прокуратури, а також органу опіки та піклування вбачається, що остання не втрачає інтересу до дитини та хоче брати участь у її вихованні. Висновком органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконкому Ходорівської міської ради №88 від 26.03.2020 відповідачу за її заявою визначено спосіб її участі у вихованні дитини, що свідчить про її бажання брати участь у вихованні дитини. Також судом встановлено, що у сторін після розірвання шлюбу виникли складні особисті відносини, які теж вплинули на можливість виконання відповідачем батьківських обов`язків. Із висновку органу опіки і піклування від 14.06.2019 № 54-441/0/2-19 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] . Разом із тим, із змісту такого вбачається, що висновок було зроблено із врахуванням нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 03.05.2019 року про те, що остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Однак, як зазначила остання така заява була написана під емоційним впливом, а в подальшому була нею відкликана, а тому суд не приймає її до уваги, оскільки своє відношення до питання позбавлення батьківських прав остання висловила безпосередньо у суді. З огляду на наведенні обставини, а також те, що суду не надано достатніх та належних доказів, на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками, злісно ухиляючись від участі у вихованні дитини, що свідчить про відсутність підстав для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Аналогічний правовий висновок наведено в Постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19,провадження № 61-1344св20, зокрема, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.161 Сімейного кодексу України спір батьків, які проживають окремо, щодо місця проживання неповнолітньої дитини вирішується судом. При цьому береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та інші обставини, які мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу сторін малолітня [PERSON] залишилась проживати разом із батьком за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи № 249 від 15.02.2018 року. Із акту обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] встановлено, що за даною адресою проживає батько дитини [PERSON] , його батьки [PERSON] , [PERSON] , та малолітня [PERSON] , 2017 р.н. Житловий будинок складається із трьох кімнат та кухні. В будинку чисто, прибрано, наявні іграшки, ліжечко для дитини, місця для її розвитку та відпочинку, створено усі необхідні умови для виховання та розвитку дитини. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Ходорівської міської ради від 25.03.2021 р., визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] із батьком [PERSON] . У вказаному висновку також зазначено, що психолог [PERSON] , після розмови з дитиною встановила, що між матір`ю [PERSON] та її малолітьою донькою [PERSON] відсутній належний контакт як матері та дитини, що пов`язано із тим, що [PERSON] , протягом тривалого часу не відвідувала свою малолітню дитину. Крім того, судом встановлено, що відповідач залишивши спільне місце проживання після розірвання шлюбу, з січня 2019р., жодного разу не приїжджала до доньки, не бачила її та не спілкувалась із нею, про що сама ствердила в судовому засіданні. Таким чином, відповідач для дитини, якій на даний час не виповнилось і чотирьох років, яка востаннє бачила матір в однорічному віці, фактично є незнайомою людиною. З огляду на наведені обставини, зокрема, проживання дитини на даний час із батьком, який створив належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, піклується про її навчання та виховання, виявляє до дитини увагу та турботу, суд приходить до висновку, що зміна місця проживання дитини, яка на даний час проживає з батьком, має усталений життєвий уклад, та передача її на проживання матері може мати негативні наслідки для психічного і духовного розвитку дитини, а відтак, не відповідає її інтересам, а тому підстави для визначення місця проживання малолітньої [PERSON] із матір`ю відсутні, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини із батьком жодним чином не свідчить про позбавлення [PERSON] можливості реалізації її батьківських прав. Навпаки останній слід використовути можливості (зокрема і визначені їй органом опіки та піклування способи участі у вихованні дитини) для відновлення зв`язку із дитиною, піклуватись про неї, виявляти батьківську турботу та любов, задля забезпечення повноцінного фізичного і духовного розвитку дитини.

Outcome: dismissed