Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та з уточненими позовними вимогами. Свої вимоги мотивує тим, що 20.12.2007року між позивачем та відповідачем [PERSON] була укладена рамкова угода № 6478, відповідно до якої позивач зобов*язувався здійснювати кредитування [PERSON] в розмірі 300 000,00доларів США на строк 120 місяців, а [PERSON] зобов*язувався здійснювати своєчасне погашення усіх виданих на підставі рамкової угоди кредитних договорів кредитів та сплачувати відсотки та усі інші, передбачені договорами платежі. На підставі та в межах рамкової угоди позивач та [PERSON] 18.11.2011р. уклали договір про надання траншу № 207.42338/FW207.18, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит в розмірі 85 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних на строк 54 місяці. Свої зобов*язання за даним договором позивач виконав в повному обсязі, однак відповідач [PERSON] не забезпечив своєчасне погашення кредиту внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 522 163,87грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18.11.2011 р. був укладений договір поруки № FIL.128846-ДП1 з відповідачем [PERSON], відповідно до якого остання зобов'язувалась відповідати перед банком в тому ж обсязі, що й відповідач [PERSON] Станом на дату розрахунку, а саме на 18.08.2014 р. заборгованість перед банком не погашена і складає: 1 237 174,57грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно. 18.11.2011р. між позивачем та відповідачем [PERSON] в забезпечення виконання зобов*язань за кредитним договором та рамковою угодою було укладено договір застави рухомого майна № FIL.145881-Д31 на транспортний засіб - фургон малотоннажний-В, марка ГАЗ, та з відповідачем [PERSON] договір застави рухомого майна № FIL.128846-Д31 на транспортний засіб - легковий седан-В, марка АUDI. Таким чином, позивач просить суд в рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на вищезазначене рухоме майно, що перебуває у власності відповідачів, зобов*язати їх передати вказані автомобілі АТ «Про Кредит Банк» та надати банку право на отримання необхідних документів та вчинення дій, пов*язаних зі здійсненням реєстраційного обліку, а також стягнути з відповідачів солідарно судовий зір в сумі 3 654,00грн. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ФОП [PERSON], публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про припинення поруки та визнання частково недійсним договору поруки. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вона є поручителем відповідача [PERSON] в забезпечення виконання ним зобов*язань за рамковою угодою № 6478 та договором про надання траншу № 207.42338/FW207.18 від 18.11.2011р. ФОП [PERSON] та ПАТ «Про Кредит Банк» після укладення договору поруки неодноразово змінювали графік погашення кредиту та розмір зобов*язань за кредитом у бік збільшення без її відома. Згідно абзацу 4 п. 2.3. договору поруки: - «Поручитель погоджується, що усі зміни них договорів та/чи інші зміни до будь-якої Рамкової угоди (у т.ч. зміни, можливість, а і умови яких прямо передбачено у кредитних договорах або, які здійснюються на виконання вимог нормативних актів), а також укладених нових кредитних договорів на підставі рамкової угоди не є такими, що збільшують обсяг його відповідальності, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов'язання Позичальника з врахуванням таких змін і кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження із Поручителем», відповідач [PERSON] вважає, що умови даного пункту договору поруки суперечать нормам законодавства та порушують її права, як поручителя. На підставі вищенаведеного, відповідач [PERSON] просить суд визнати недійсним 4 п. 2.3. договору поруки № FIL.128846-ДП1 від 18.11.2011р. та визнати припиненою дію договору поруки перед ПАТ «ПроКредит Банк», укладеною в забезпечення виконання зобов*язань за договором про надання траншу № 207.42338/FW207.18 від 18.11.20011року. В судовому засіданні представники відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним -[PERSON] заперечували проти задоволення вимог банку, оскільки вважали, що договір поруки протиречить нормам діючого законодавства та порушує права [PERSON] як поручителя, зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним ПАТ «Про Кредит Банк» в судове засідання надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач за первісним та зустрічним позовом [PERSON] не з*явився в судове засідання з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не давав. Суд, вислухавши пояснення представників відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, а зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. 20.12.2007року між ПАТ «Про Кредит Банк» та [PERSON] була укладена рамкова угода № 6478, відповідно до якої позивач зобов*язувався здійснювати кредитування [PERSON] в розмірі 300 000,00доларів США на строк 120 місяців. Ha підставі та на умовах рамкової угоди № 6478 між ФО-П [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір про надання траншу № 207.42338/FW207.18 від 18.11.2011 року. За умовами договору надання траншу розмір кредиту складає 85 000,00 доларів США, строк користування 30 місяців, 13 % річних, комісія за видачу - 2% від розміру кредиту, за дострокове погашення кредиту- 1 %. Графік повернення кредиту та сплати відсотків за договором про надання траншу сторони визначили у Додатку №1 до договору від 18.11.2011 року. Згідно Додатку №1 до договору позичальник ФО-П [PERSON] повинен сплатити ПАТ «ПроКредит Банк» 85 000,00 доларів США (капітал внеску) тіла кредиту, 16 421,78 доларів США - відсотки за користування кредитом, а всього разом -101 421,78 доларів США. Згідно Додатку №1 до договору позичальник ФО-П [PERSON] повинен був сплатити ПАТ «ПроКредит Банк» вищезазначені кошти тридцятьма платежами, останній з яких припадав на 19.05.2014 року. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором Банк зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повертати позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк їх виконання. Крім того, на підставі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний виплатити останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а крім того, якщо за порушення зобов'язання встановлена неустойка (штраф, пеня), то вона підлягає стягненню з боржника в повному розмірі, незалежно від стягнення збитків на підставі ст. 624 ЦК України. В забезпечення виконання зобов*язань 18.11.2011р. між ПАТ «Про Кредит Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № FIL.128846-ДП1, відповідно до якого остання зобов'язувалась відповідати перед банком в тому ж обсязі, що й відповідач [PERSON] Відповідно до ст.ст.553, 554 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до договору № 1 про внесення змін до договору траншу від 27.06.2013року та додатку № 1 до цього договору було змінено строк користування кредитом - 54 календарних місяці, від дати видачі кредиту включно та встановлений розмір комісії 250грн. за управління кредитом у зв*язку із збором, обробкою, збереженням даних та перевіркою їх у відповідних реєстрах/бюро. Станом на 11.08.2014року заборгованість за кредитним договором № 6478 від 20.12.2007року складає 1 237 174, 57грн., з яких: - Заборгованість за капіталом становить 686 907,05грн. - Заборгованість за відсотками за графіком становить 14 212,72грн. - Заборгованість за відсотками за фактичне неправомірне користування простроченим капіталом становить 35 054,17грн. - Пеня складає 501 000,63грн. [PERSON] та [PERSON] пред,явлено банком вимоги в лютому 2014року про викоання зобов,язань та повернення суми кредиту . Враховуючи, що Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не виконують за кредитним договором обов'язок зі своєчасного повернення суми кредиту та відсотків за користування ним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 237 174,57 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно укладеного між АТ «Про Кредит Банк» та [PERSON] договором застави рухомого майна № FIL.145881-Д31 від 18.11.2011року заборгованість за кредитним договором та рамковою угодою забезпечується заставою транспортного засобу - фургон малотоннажний-В, марка ГАЗ, модель АС-G 3302 ПБ АХУ-1, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ВРЕР №2 ГУМВС України Харків 25.08.2011 року. 18.11.2011р. між ПАТ «Про Кредит Банк» та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна № FIL.128846-Д31, відповідно до якого предметом договору є транспортний засіб - легковий седан-В, марка АUDI, модель А4, 2007 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ВРЕР №1 ГУМВС України Харків 14.11.2007 року. Відповідно до ст.588 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ст.1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно до ст.20 ЗУ «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Згідно п. 6.1.1 обох Договорів застави Заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у випадку порушення Позичальником або заставодавцем умов договорів, укладених із заставодержателем. Прострочення заборгованості за Кредитним договором станом на 25.04.2014 року складає 85 днів, а отже АТ «ПроКредит Банк» набув право на звернення стягнення на Предмет застави. Пунктом 6.3.1. Договору застави передбачено можливість та порядок звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмету застави будь-якій особі покупцію на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження На виконання вимог вказаної норми закону, 25.04.2014 року АТ «ПроКредит Банк» було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна звернення стягнення на предмети застави за Договором застави 1 та Договором застави 2. Згідно ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Відповідно до ст.26 вказаного закону обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, у зв'язку із невиконанням Позичальником своїх зобов'язань за кредитними договорами, Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» набуло право звернення стягнення на предмети застави та бажає використати своє право шляхом звернення до суду із позовними вимогами про надання АТ «ПроКредит Банк» право продажу предметів застави будь-якій іншій особі - покупцю. Про можливість звернення стягнення на Предмет застави відповідача [PERSON] було повідомлення шляхом надсилання відповідного листа №76/14/7 від 27.02.2014 року, а відповідача [PERSON] було повідомлення шляхом надсилання відповідного листа №75/14/7 від 27.02.2014 року, який був отриманий адресатом 01.03.2014 року. Що стосується вимог зустрічної позовної [PERSON] про припинення поруки та визнання частково недійсним договору поруки, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до укладеного договору поруки № FIL.128846-ДП1, укладеному між ПАТ «Про Кредит Банк» та [PERSON], остання поручилась перед банком за виконання ФОП [PERSON] будь-яких зобов*язань, які виникають з рамкової угоди та укладених на її підставі кредитних договорів, в тому числі договорів про надання траншу, якщо такі зобов*язання не перевищують встановлених в угоді лімітів. В такому разі додаткова згода поручителя на укладання договорів про надання траншу на підставі Рамкової угоди не потрібна, якщо такі договори укладаються в межах встановлених лімітів кредитування. Так само й не потрібна додаткова згода поручителя на зміну договорів про надання траншу, якщо такі зміни здійснюються в межах встановлених Рамковою угодою та Договором поруки лімітів кредитування. Первісні умови договору про надання траншу №207/4233/FW207.18 та перелічені позивачем за зустрічним позовом зміни до нього (зміни графіків повернення кредиту) як підстави для визнання поруки припиненою не перевищили максимальні ліміти кредитування за Рамковою угодою, а саме: максимальна сума кредитування - 300 000,00 (триста тисяч) доларів США; максимальний строк кредитування - 20.12.2017 року; максимальна відсоткова ставка - 40%. На ці ліміти кредитування [PERSON] надала свою згоду, підписавши Договір поруки, а отже до основного зобов'язання, забезпеченого даним договором, без згоди поручителя не вносилось жодної зміни, внаслідок якої б збільшився обсяг його відповідальності. Не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя й внесення змін до договору про надання траншу згідно договору 1 від 27.06.2013 року, яким, за твердженням поручителя, введено в дію комісію за управління кредитом. Так, така комісія передбачається пунктом 1.3. договору №1, згідно якого сторони погодили, що Позичальник зобов'язується сплачувати Кредитору комісію за управління кредитом у зв'язку зі збором, обробкою, збереженням даних та перевіркою їх у відповідних реєстрах/бюро. Дана комісія сплачується при укладенні цього Договору, а також при здійсненні будь-яких інших змін, які тягнуть за собою зміну Графіка і сплачується в день укладення цього договору та таких змін. Тобто, дана комісія була сплачена самим позичальником при укладанні Договору №1 від 27.06.2013. Щодо подальших змін до договору про надання траншу, за які може бути сплачена така комісія, то ці зміни можуть бути внесені тільки після сплати позичальником даної комісії, а тому вона жодним чином не впливає на обсяг відповідальності поручителя, адже сплачується позичальником завчасно. Таким чином, відсутні підстави для визнання Договору поруки припиненим за частиною 1 статті 559 ЦК України. Що стосується вимог [PERSON] про визнання недійсним абзацу 4 пункту 2.3 Договору поруки 2, відповідно до якого: «Поручитель погоджується, що усі інші зміни до Кредитних договорів та/чи інші зміни до будь-якої Рамкової угоди (у т.ч. зміни, можливість, правила і умови яких прямо передбачено у Кредитних договорах або, які здійснюються на виконання вимог нормативних актів), а також укладення нових Кредитних договорів на підставі Рамкової угоди не є такими, що збільшують обсяг його відповідальності, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов'язання Позичальника з врахуванням таких змін і Кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження з Поручителем.», а саме її посилання, що даний пункт суперечить ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України та відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України Договір поруки в цій частині підлягає визнанню недійсним, то вони також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Дана правова норма передбачає тільки наслідки збільшення без згоди поручителя основного зобов'язання, забезпеченого порукою, у вигляді припинення договору поруки. Вона не встановлює заборони на визначення будь-яких умов договорів поруки, в тому числі щодо включення до договорів поруки умови, за якою поручитель надає згоду на збільшення основного зобов'язання без його додаткового повідомлення (згоди). Можливість включення такої умови узгоджується з цивільно-правовим принципом свободи договору, закріпленому в статті 6 ЦК України. Окрім того, Пленум ВССУ в першому абзаці пункту 22 своєї вже вище згадуваній постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачає, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Таким чином, положення пункту 2.3. оскаржуваного Договору поруки , а так само й цей договір повністю, не суперечать законодавчим актам, а отже він не може бути визнаний недійсним з підстав начебто суперечності статті 559 ЦК України. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню сплачений судовий збір в сумі 3654,00грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved