Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що 14 березня 2000 року він уклав з відповідачем договір оренди земельної частки (паю) строком на 10 років. Відповідно до державного акту на право власності на землю, отриманого 23 червня 2009 року. він є власником земельної ділянки, площею 5,87 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області. Надалі, після отримання державного акта, відповідач продовжував користуватися земельною ділянкою позивача без укладання договору оренди. 15 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виведення із користування належної йому ділянки , але позивачеві було відмовлено з посиланням на договір оренди, про який [PERSON] нічого не було відомо. У видачі примірника договору позивачеві було відмовлено. 13 липня 2016 року, отримавши довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачеві стало відомо про реєстрацію державним реєстратором договору оренди від 21 вересня 2011 року. Позивач посилається, що не підписував цей договір та повноважень на його підписання іншим особам не надавав, а тому просить визнати вищезазначений договір оренди земельної ділянки недійсним у звязку з недодержанням в момент вчинення правочину вимоги, визначеної ч. 3 ст. 203 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вказаний договір, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недійсним, а державна реєстрація права оренди підлягає скасуванню. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що з 2000 року належна йому земельна ділянка знаходилась в оренді СТОВ «Лощанське». У 2009 році [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Про те, що договір оренди підлягає переукладанню та щодо строку дії договору оренди позивач не обізнаний. З 2000 року, щорічно, він отримував від СТОВ оплату за використовування належної йому земельної ділянки . Чи є це орендною платою, чи коштами за фактичне користування майном не цікавився. У травні 2016 року він та члени його сімї вирішили забрати зі СТОВ належні їм земельні ділянки задля самостійного обробку. 16 травня 2016 року вони звернулися до контори СТОВ «Лощанське» із заявами про повернення земельних ділянок, але їм було відмовлено із посиланням на договір оренди від 2011 року. Цей договір позивач не укладав, бо вважав, що відповідач користується земельними ділянками без укладання договору, за усною згодою сторін. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав , вважаючи укладений договір оренди недійсним через невідповідність вимогам ч. 1 ст. 215 ЦК України. Представник посилається, що позивач не підписував договір оренди та наголошує, що договір не набув чинності до часу звернення позивача із заявою про повернення земельної ділянки. Вже після цього СТОВ «Лощанське» звернулось до державного реєстратора із заявою про реєстрацію договору оренди. І лише з цього часу у позивача виникло право звернення із позовом про визнання недійсним укладеного договору оренди. Представник відповідача позов не визнав, пояснюючи, що позивач достеменно знав, що СТОВ «Лощанське» користується його земельною ділянкою на правах оренди, він з 2011 року щорічно отримував орендну плату, тим самим погоджуючись із такими умовами платним користуванням його земельною ділянкою. Щодо підписання та реєстрації спірного договору представник пояснень не надав, наголошуючи, що між сторонами тривалий час існували договірні відносини, позивач отримував орендну плату і це повністю відповідало його внутрішній волі. У 2016 році його плани змінились, що стало приводом звернення до суду. Представник відповідача вважає, що з 2011 року позивач знав, що його право вільно розпоряджатися своєю земельною ділянкою обмежено договором оренди, але не звернувся із заявою про захист порушеного права, якщо вважав, що воно порушено, пропустивши строк позовної давності. Тому просить суд відмовити у позові у звязку зі спливом строку позовної давності. Представник відділу реєстрації Олександрівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Начальник відділу звернувся з письмовою заявою про розгляд справи без участі представника.( а.с. 32). Проаналізувавши зібрані докази, суд встановив наступне. [PERSON] ,згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 363156 ,виданого на підставі розпорядження Олександрівської райдержадміністрації Донецької області від 21 лютого 2006 року № 51, надано у власність земельну ділянку, площею 5,87 га, на території Новоолександрівської сільради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт видано 23 червня 2009 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01091650015. Кадастровий номер земельної ділянки 1420386800020000306. а.с. 7 До отримання державного акту, 14березня 2000 року ( дата підписання угоди сторонами), орендодавець [PERSON] та орендар СТОВ «Лощанське», що розташоване в с. Новоолександрівка Олександрівського району Донецької області уклали договір оренди земельної часки(паю) в розмірі 7,53 умовних гектар строком на 10 років. Строк дії договору зазначено його умовами: з 24 лютого 2000 року по 2009 рік (п. 2.3. договору). Договір зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) 16 березня 2000 року за № 84. а.с. 8-10 Сторони пояснили, що з цього часу земельна ділянка позивача знаходилась в оренді у відповідача. Відповідно до оглянутого в судовому засіданні журналу реєстрації вхідної кореспонденції встановлено, що 16 травня 2016 року в журналі за № 53 зареєстрована заява [PERSON] про виведення із сівозміни належної йому земельної ділянки за державним актом на право власності на землю ЯГ № 363156, площею 5,87 га. Заява датована 15 травня 2016 року. а.с. 14, 150-151 За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку за кадастровим номером 1420386800020000306, площею 5,87 га, цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться у приватній власності [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 363156, виданого 23 червня 2009 року Олександрівським відділом земельних ресурсів , зареєстроване право оренди строком на 10 років. Сторони договору: орендар Сільськогосподарське ТОВ «Лощанське», орендодавець [PERSON]. Договір оренди б/н від 21 вересня 2011 року. Дата та час реєстрації договору 16 травня 2016 року о 15 годині 53 хвилини. а.с.12-13 Відповідно до наданого спірного договору оренди землі від 21 вересня 2011 року [PERSON] ( орендодавець) надав СТОВ «Лощанське» (орендар) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 5,87 га, кадастровий номер 1420386800020000306, що знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради ( п. 1,2 договору). Строк дії договору 10 років ( п. 6 договору). Річна орендна плата встановлена в розмірі 2 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки , складає 1719,88 грн. та сплачується один раз на рік, не пізніше 31 грудня( п.7,9 договору). Відповідно до п. 38, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Договір містить підписи: орендодавець [PERSON] орендар СТОВ «Лощанське» с. Новоолександрівка Олександрівського району Донецької області. До договору приєднані акт визначення та встановлення меж земельної ділянки в натурі від 21 вересня 2011 року та акт приймання-передачі земельної ділянки від 21 вересня 2011 року. Вказані акти підписані від імені [PERSON]та СТОВ «Лощанське». а.с. 99-107 За висновком експерта під час проведення судово-почеркознавчої експертизи за № 11361/565 від 6 лютого 2017 року, підписи від імені [PERSON] у: -договорі оренди землі від 21 вересня 2011 року у графі «Орендодавець» ( пятий аркуш документа), -акті визначення та встановлення меж земельної ділянки в натурі від 21 вересня 2011 року ( рядок «Власник земельної ділянки»). -акті приймання-передачі земельної ділянки від 21 вересня 2011 року ( у рядку «Орендодавець») виконані рукописним текстом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою. а.с.82-97 \~Згідно з\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. З урахуванням висновку експерта щодо непідписання позивачем спірного договору оренди та акту приймання-передачі земельної ділянки від 21 вересня 2011 року, суд вважає, що ця обставина свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладання вказаного договору оренди. Висновок експерта не викликає сумнівів в його правильності, є обґрунтованим, оскільки експертиза була проведена компетентною судово-експертною установою, експертів було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст.\~384,385 КК України. Експертне дослідження виконано на підставі наданих оригіналів документів та узгоджується з іншими матеріалами справи. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача щодо отримання позивачем з 2011 року плати за користування його земельною ділянкою, як фактичне визнання ним укладеного договору оренди з огляду на наступне. За поясненнями позивача, він з 2000 року щорічно отримував від відповідача плату за користування земельною часткою (паєм), а з 2009 року земельною ділянкою. Позивач вважав, що то є орендна плата, або плата за користування земельною ділянкою. Питанням належного оформлення права користування він не цікавився. Таким чином, суд вважає встановленим, що з 2000 року по 2009 рік відповідач користувався земельною ділянкою за договором оренди. З 2009 року по 2011 рік сторони не укладали договір оренди, але відповідач продовжував сплачувати позивачу плату за користування його земельною ділянкою. Представник відповідача не заперечував цю обставину та заявив, що не може пояснити чому в ці роки відбулась така практика. З огляду на це пояснення позивача про те, що він у 2016 році вважав, що відповідач продовжує користуватись його ділянкою без укладання договору не викликає сумнівів і є такими, що відповідають відносинам,які фактично склалися між сторонами. Суд приймає до уваги, що відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та ,відповідно до\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування обставин ,на які посилається позивач. Дані про отримання позивачем платні за землекористування ніким не спростовуються, але, з огляду на виявлені обставини, вони не можуть беззаперечно свідчити про укладання між сторонами договору оренди у 2011 році. Більше того, п. 38 спірного договору оренди земельної ділянки передбачає, що цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. Державна реєстрація відбулась 16 травня 2016 року, після звернення позивача із заявою про повернення йому земельної ділянки. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України ,відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Згідно із частиною пятою статті 6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до положень статей 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України ,договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. Така правова позиція викладена у Постанові ВС Увід 13 червня 2016 року № 6-643 цс16. Отже, твердження представника відповідача про наявні між сторонами відносини оренди землі з 2011 року є неспроможними. Є беззаперечним, що ще до набуття чинності спірного договору оренди, позивач не мав волевиявлення на укладання цього договору та звернувся до відповідача із заявою від 15 травня 2016 року про повернення йому земельної ділянки. Всупереч волевиявленню власника земельної ділянки , СТОВ «Лощанське» зареєструвало договір оренди від 21 вересня 2011 року, який підписаний від імені орендодавця-позивача іншою особою. Вказане свідчить про недійсність договору оренди б/н від 21 вересня 2011 року , зареєстрованого відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України. Щодо застосування строку давності, як підстави відмови у позові, заявленої представником відповідача, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач дізнався про порушення свого права, тобто, про наявність спірного договору оренди, лише 13 липня 2016 року, що ,в розумінні частини першої статті 261 ЦК України, є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання представника СТОВ «Лощанське» на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з 2011 року , оскільки позивач отримував плату за користування землею,яка фактично є орендною платою, є такими, що суперечать нормам статті 261 ЦК України. Таку правову позицію щодо застосування строку позовної давності висловив ВСУ у Постанові по справі № 6-48цс15. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved