Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним укладений 27 жовтня 2017 року між ним та ТОВ Єврокар Україна договір фінансового лізингу № 4016 та стягнути з ТОВ Єврокар Україна на його користь 49900 гривень, усі понесені по справі судові витрати, оскільки від сплати судового збору він звільнений на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач обґрунтовує свій позов тим, що 27 жовтня 2017 року між ним та ТОВ Єврокар Україна був укладений договір фінансового лізінгу № 4016, відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався придбати у власність лізингоодержувача предмет лізингу - автомобіль HYUNDAI Greta та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі. В осені 2017 року позивачу стало відомо про те, що є можливість придбати у відповідача на умовах договору лізингу автомобіль ладу Ларгус 2014 року випуску. 27 жовтня 2017 року він уклав договір та сплатив грошову суму відповідно до наданого відповідачем рахунку у розмірі 49900 грн. Після цього йому повідомили, що автомобіль буде передано йому наступного дня у м. Мелітополі з усіма необхідними документами, у тому числі додатки до договору, які він не підписував. До теперішнього часу автомобіль, а також додатки до договору йому не надано. В подальшому він зясував, що у договорі зазначений інший автомобіль, намір придбавати який він не мав, крім того оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають йому шкоди, як споживачеві, що свідчить про те, що договір було підписано ним внаслідок обману. Крім того, оскільки укладений 27 жовтня 2017 року між ним та ТОВ Єврокар Україна договір фінансового лізингу № 4016 є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням ст.ст. 806 та 779 ЦК України. А тому у відповідності до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України укладений договір є нікчемним. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, на позові наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання, призначені на 14.03.2018 та 24.04.2018, не зявився з невідомої суду причини, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду повернулися поштові конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином, суд вважає, що відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача та зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 жовтня 2017 року між ТОВ Єврокар Україна та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 4016 (а.с. 5-12). Згідно п. 1.1, 3.1.1, 3.1.2, 3.3.2 договору лізингодавець (ТОВ «Єврокар Україна») зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу предмет лізингу, а лізингоодержувач ([PERSON]В.) зобов`язується прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати його за призначенням. Пунктом 1.1 договору фінансового лізингу № 4016 передбачено, що предметом фінансового лізингу по даному договору є автомобіль - HYUNDAI Greta, комплектація/модифікація Aktive, об'єм двигуна 1.6; тип КПП: 6 МТ; привід 4х2. Згідно з пунктом 8.2. договору вартість предмета фінансового лізингу на момент укладення договору складає 493600 грн. Відповідно до п. 3.1.2., 4.1. договору лізингодавець зобов`язаний передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - комісія за організацію договору; -авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу. Пунктом 5.1. договору сторони передбачили, що з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно з його звичайним призначенням. На виконання умов договору [PERSON] було сплачено 49900,00 грн. з призначенням платежу: «комісія за організацію договору фінансового лізінгу № 4016 від 27.10.2017 року» (а.с.13). Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При тому у частині другій ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічно у ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу положень ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Тож, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для застосування усіма судами України. За таких обставин, оскільки укладений 27 жовтня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» в особі представника [PERSON] та [PERSON] договір фінансового лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням статтям 806 та 779 ЦК України. А тому у відповідності до положень ч. 1 ст.220 ЦК України укладений між сторонами договір є нікчемним. Згідно з приписами ст. 215 ЦК України нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. З аналізу вищенаведеного випливає, що у разі встановлення підстав вважати правочин нікчемним, суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За таких обставин, оскільки, судом встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 27.10.2017 № 4016 є нікчемним, тому підстав для задоволення позову про визнання його недійсним у суду немає. В той же час встановивши нікчемність правочину, слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти отримані на виконання цього правочину. А саме, слід стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 499,00 грн. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача. Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: approved