Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, в обґрунтування якого зазначила, що 01.10.1997 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 31,9 кв.м., що розташований на присадибній ділянці 657 кв.м. Вказаний договір було зареєстровано Товарною біржею «Строй Інвест» на підставі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 р. «Про Товарну біржу», про що відповідно зроблено запис у Журнал реєстрації біржових угод, та зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №2 за номером 242 від 02.10.1997 року. Позивачці було видано технічну документацію на будинок і з того часу вона постійно в ньому мешкає. У березні 2017 року позивачка звернулась до нотаріуса, де їй було відмовлено, у зв'язку зі зміною законодавства будь-які операції з вищезазначеним житловим будинком неможливі, через те, що договір оформлено не в нотаріальному порядку. Оформити нотаріально вказаний договір позивачка не має можливості, тому в неї виникають труднощі у розпорядженні житловим будинком [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивачка до суду не з'явилась, однак від її представника надійшла заява, про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідачі до суду не з'явились, про час та місце розгляду справи попереджались своєчасно та належним шляхом, про причину неявки суд не повідомили. У зв'язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Судом встановлено, що 01.10.1997 року позивачка за договором купівлі-продажу [NUMBER] придбала у відповідачів житловий будинок [ADDRESS], розташований на присадибній земельній ділянці 657 кв.м. (а. с.3). Згідно реєстраційного напису на вищезазначеному договорі, даний договір зареєстровано у реєстровій книзі №2 за номером 242 від 02.10.1997 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації (а. с. 3). Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], власником будинку зазначена [PERSON] (а. с. 4-5). Сторони взяті на себе зобов'язання виконали, а саме: відповідачі передали житловий будинок, отримавши гроші в сумі, обумовленій п. 4 Договору. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки правовідносини виникли в 1997 році, тобто під час дії ЦК України в редакції 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, суд вважає, що при розгляді даної справи повинні бути застосовані норми ЦК України в редакції 1963 року. Положеннями ст. 42 ЦК України 1963 року, який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі -ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦК України 1963 року недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Спірний договір був укладений згідно з ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що діяв у той час, а саме біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає вимогам: являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що діяла на час вчинення правочину, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурор вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року) та ст. 220 ЦК України (у редакції 2003 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, а інша ухиляється від нотаріального посвідчення, суд вправі на вимогу однієї зі сторін визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається з матеріалів справи, сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу й виконали умови договору. Судом встановлено, що позивачка зареєстрована та мешкає в спірному будинку. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність» (діючого на час виникнення спірних правовідносин) володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки договір [NUMBER] купівлі - продажу від 01.10.1997 року у передбаченому законом порядку з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася не дійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний житловий будинок і правомірно ним володів. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим визнати укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] розташований на присадибній земельній ділянці 657 кв.м. [NUMBER] від 01.10.1997 року - дійсним.

Outcome: approved