Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованості по заробітної плати,,середній заробіток за час затримки її виплати,відшкодування моральної шкоди,скасувати наказ про її звільнення або замінити дату звільнення , відтермінувавши її на два місяці,визнати цей період вимушеним прогулом та стягнути середній заробіток за нього. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона працювала у відповідача на державному підприємстві «копальні імені [PERSON]». 30 листопада 2014 року за наказом № 95-к її було звільнено на підставі ст.40 п.1 КЗпП України у зв*язку з ліквідацією підприємства. Вважає,що цей наказ є незаконним ,оскільки підстав для її звільнення відсутні,попередження про звільнення не отримувала,на час звільнення їй не була виплачена заробітна плата за вересень,жовтень,листопад 2014 року. Відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні,тому повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. З вини відповідача їй було завдано також моральної шкоди у розмірі 5000 гр. Вважає, що співвідповідачі несуть солідарну відповідальність за затримку повного розрахунку з ним при звільненні, тому повинні виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідною заявою позивачка уточнила свої вимоги та просить стягнути на її користь із співвідповідачів заборгованість по заробітної плати,середній заробіток за час затримки повного розрахунку та відшкодувати моральну шкоду. У судове засідання позивачка не з*явилась,просила справу розглянути у її відсутність,наполягає на задоволенні заявлених вимог. Представник відповідача державного підприємства «Шахта імені [PERSON]» до суду не з*явився,про день розгляду справи повідомлений належним чином. Справа розглядається відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Представник співвідповідача Міністерства енергетичної та вугільної промисловості України позовні вимоги не визнав,просив розглянути справу у його відсутності та надав письмові заперечення ,де зазначає,що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України у своїй діяльності керується Конституцією України,законами України ,указами Президента України,постановами Верховної Ради України,прийнятими відповідно до Конституції України. Міністерство затверджує статути підприємств,що належать до сфери управління .[PERSON] підприємство «Шахта імені [PERSON]» було утворено наказом № 687 від 02 листопада 2004 року. Відповідно до ст.74 ч.5 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб*єктом ,держава та органи до сфери управління якого входять державні комерційні підприємства ,не несуть відповідальності за його забов*язаннями .Відтак,Міністерство енергетики і вугільної промисловості України як центральний орган виконавчої влади в сфері управління якого знаходиться державне підприємство,не перебуває з працівниками підприємства у трудових відносинах та не відповідає за його забов*язанням. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07дистопада 2014 року №595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», яка набрала чинності 11 листопада 2014 року, виплата заробітної плати працівникам за період, коли установа розміщувалась на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт на контрольовану територію, (за умови якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої функціональні обов'язки), виплачується у повному обсязі. У зв'язку із тим, що позивач не перемістився разом з установою на контрольовану територію та був звільнений, виплата заборгованості буде здійснена до 31 грудня 2015 року відповідно до Порядку погашення заборгованості із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, розробленого Кабінетом Міністрів України згідно вимог Закону України від 13 січня 2015 року № 85-VIII «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», який набрав чинності 07лютого 2015 року.Згідно наказу № 841 «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях «,зокрема вказується,що з 28 листопада 2014 року припиняється виробнича та фінансово-господарська діяльність державних підприємств ,які знаходяться у зоні здійснення антитерористичної операції. В переліку до наказу про припинення роботи підприємств зазначено и підприємство «Шахта імені [PERSON]».При звільненні працівників повинні бути дотримані норми ст.. 49-2 КЗпП України ,де зазначено про порядок звільнення працівників підприємства при ліквідації державного підприємства. Таким чином підстав для задоволення позову відносно Міністерства енергетики та вугільної промисловості України немає. Дослідивши заперечення представника співвідповідача,матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно даних із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб [PERSON] підприємство «Шахта імені [PERSON]» не ліквідовано ,перебуває у стані припинення. Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України,КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю,що включає можливість заробляти собі на життя працею,яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні,безпечні і здорові умови праці ,на заробітну плату,не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом . Між позивачем та [PERSON] підприємством «Шахта імені [PERSON]» виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Позивач [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] підприємством «Шахта імені [PERSON]».Наказом № 95-к від 30 листопада 2014 року вона була звільнена за ст..40 п.1 КЗпП України у зв*язку із ліквідацією підприємства. (а.с. 9). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або \~уповноважений \~ним \~орган \~зобов'язаний \~в \~день звільнення провести \~з працівником розрахунок у строки, \~зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з позивачем належних до сплати сум не провели. Згідно наданої довідки заборгованість по заробітній платі у [PERSON] складає: у вересні 2014 року -2348 гр.36 коп.,у жовтні 2014 року -2472 гр.54 коп.,у листопаді 2014 року -14008 гр.13 коп. (а.с.16) Як зазначив Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 справа № 1-5/2012 згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У справі, яка розглядається судом , між сторонами виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.\~ Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд визначає,що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,\~ \~\~\~ наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Як вбачається із пояснень позивача,наданих доказів дійсно після звільнення позивача йому несвоєчасно були сплачені належні суми заробітної плати. Враховуючи зазначене,положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати,а також встановлені судом фактичні обставини справи ,суд перевірив розрахунок ,наданий позивачем та визнав його дещо неправильним з наступного: Середньоденна заробітна плата [PERSON] згідно наданої довідки відповідачем складає 134 гр.69 коп. (а.спр.22) Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У звязку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум \~за період з 30 листопада 2014 року по 20 листопада 2015 року \~у розмірі середнього заробітку у 184 гр.69 коп. на 246 робочих дня на загальну суму 33133 грн. 74 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача. \~\~\~\~Вирішуючи питання про суб*єкта стягненні вказаних сум,суд приходить до висновку,що їх треба стягнути само із підприємства,з котрим позивач знаходився у трудових відносинах та котре не сплатила на сьогодні йому заробітну плату після звільнення у повному обсязі. З іншими співвідповідачами позивач в трудових відносинах не знаходився. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. \~\~ \~ Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ \~\~\~ Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату \~\~нормальних життєвих \~\~зв'язків, що вимагало \~\~від \~\~позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, з \~\~врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial