Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа: СГІРФО Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. 17.03.2006 року він уклав шлюб з [PERSON], після чого зареєстрував її та двох її дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у своїй квартирі. В період їх спільного проживання [PERSON] та її син, отримавши житло, почали відноситись до нього вороже, зловживали алкогольними напоями, відбирали пенсію на свої особисті потреби, наносили йому тілесні ушкодження та виганяли з дому. З травня 2013 року він був змушений покинути власну квартиру та винайняти собі інше житло,оскільки подальше сумісне проживання стало неможливим. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.11.2013 року його шлюб з [PERSON] було розірвано. На даний час відповідачі не дають йому можливості проживати у власному житлі, у квартирі у зв'язку з боргами повністю відключено газ та воду. Просив зобов'язати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом їх виселення з квартири [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи СГІРФО Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області також у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. Зазначена обставина підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.08.2013 року. 17.03.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В подальшому, 04.07.2006 року [PERSON] та її діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] були зареєстровані в належній позивачу на праві власності квартирі [ADDRESS] (а.с.8). Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.11.2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5) При вирішенні даного спору суд керується нормами Житлового кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини. Так, відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналогічні положення визначені у ст.405 ч.1 ЦК України. Саме по собі припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст.157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст.116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом із ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Як було встановлено судом, відповідачі систематично ображали позивача, погрожували йому фізичною розправою, вимагали кошти, а також у травні 2013 року завдали легких тілесних ушкоджень. Зазначені обставини підтверджуються актом судово-медичного обстеження від 18.05.2013 року, постановою про закриття кримінального провадження від 17.06.2013 року, висновком Першотравневого РВ УМВС в Чернівецькій області від 26.02.2014 року. Також, суд враховує, що з травня 2013 року, тобто після того як позивач змушений був залишити власну квартиру, відповідачі комунальні платежі не сплачували, внаслідок чого на даний час існує заборгованість у розмірі понад 7000 гривень (а.с.9-11). Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та в порядку, встановлених законом. Згідно ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД»проти Ірландії»зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірної квартири, відповідачами порушені. За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини»практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Аналогічні принципи закріплені в національному законодавстві та гарантують власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для [PERSON] проживання з ними в одній квартирі, яка належить йому на праві власності, а тому,

Outcome: partial