Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про примусове виселення. В обґрунтування свої вимог зазначає, що він є власником житлового будинку № 1 по вулиці Українській в селі Петрівське Вільнянського району Запорізької області. У 2008 році він вирішив продати вказаний будинок, у звязку з чим розмістив оголошення щодо продажу. Через деякий час до нього звернулась раніше невідома особа, яка погодилась придбати будинок за 24000 гривень (на той час еквівалент 3000 доларів США). Передавши завдаток у розмірі 3000 гривень, вказана особа попросила передати їй документи на будинок для подальшого оформлення, що він і зробив, написавши розписку про отримання коштів в якості завдатку та передавши усі правовстановлюючі документи. Через деякий час у спірний будинок заселились відповідачі [PERSON] та [PERSON], які повідомили, що документи на будинок знаходяться у них, вони їх готують для укладання договору купівлі-продажу. Однак, угода до теперішнього часу укладена не була. Протягом останніх 8 років позивач звертається до відповідачів з вимогами повернути правовстановлюючі документи на житловий будинок та виїхати з нього, однак останні відмовляються. 23 травня 2016 року він вкотре звернувся до [PERSON] та [PERSON] з вимогою звільнити займане ними помешкання, однак останні відмовилися, чим перешкоджають користуватися належним йому майном. У звязку з цим позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом і просить примусово виселити відповідачів з житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Петрівське, вул. Українська, 1. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, що в ньому зазначені. Відповідачі та їх представник позов не визнали, зазначивши, що спірний житловий будинок у 2007 році придбав син відповідачів [PERSON] Він домовився з позивачем про продаж будинку за 4000 гривень та передав грошові кошти [PERSON], про що останнім була надана розписка, а також на імя [PERSON] видана довіреність, якою останнього уповноважено продати спірний житловий будинок та земельну ділянку. Однак, у подальшому договір купівлі-продажу так і не було укладено, через юридичну неграмотність сторін. Вважають, що мають право користуватися спірним будинком, у звязку з чим, а також посилаючись на сплив трирічного строку позовної давності, просять відмовити в задоволенні позову. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у листопаді 2007 року він звернувся до [PERSON] з пропозицією придбати належний йому житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Петрівське, вул. Українська, 1, на що останній погодився. Вони дійшли згоди щодо вартості будинку - 4000 гривень. Вказані кошти він передав [PERSON], про що останній написав розписку, передав йому правовстановлюючі документи на будинок та довіреність на його продаж. У подальшому у спірному будинку заселилися його батьки - відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] Зі згоди позивача вони зареєстрували місце свого проживання за вказаною адресою. Однак у подальшому [PERSON] на пропозицію укласти письмово договір купівлі-продажу будинку та нотаріально посвідчити його відмовився, розпочав вимагати повернути йому документи на будинок або сплатити більше коштів за його продаж. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у його присутності [PERSON] передавав [PERSON] грошові кошти у сумі 4000 гривень за продаж житлового будинку. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А за ч. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~ Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності. Судом встановлено, що право власності на житловий будинок № 1 по вулиці Українській в селі Петрівське Вільнянського району Запорізької області належить позивачу [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 01 липня 2003 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 707 (а.с. 8). Право власності за позивачем [PERSON] на цей будинок зареєстровано ОП ЗМБТІ, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності № 2348512 від 19 грудня 2003 року (а.с. 9). З матеріалів справи вбачається і визнано відповідачами, що у спірному будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10-11). Заперечуючи проти позову, відповідачі посилаються на те, що вони мають право користуватися спірним житловим будинком, оскільки придбали його у позивача, сплативши останньому грошові кошти, про що представили суду розписку позивача, датовану 05 листопада 2007 року, а також видану позивачем довіреність на імя [PERSON]. Згідно з розпискою (копія а.с. 51) [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 4000 гривень за продаж житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Петрівське, вул. Українська, 1. На підтвердження вищевказаного [PERSON] надав [PERSON] довіреність, посвідчену секретарем Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Відповідно до довіреності (копія а.с. 52), [PERSON] уповноважив [PERSON] продати належний йому житловий будинок № 1 по вулиці Українській в селі Петрівське Вільнянського району Запорізької області, а також земельну ділянку поблизу даного будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (покупець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 статті 10, статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідачами не надано доказів, які б свідчили, що між ними та власником спірного будинку, тобто [PERSON], був укладений та підписаний договір купівлі-продажу житлового будинку. Крім того, на підставі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. А в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у ст. 657 ЦК України, окрім письмової форми та нотаріального посвідчення, наявна вимога про державну реєстрацію договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не було додержано вимог ст.ст. 640, 657 ЦК України щодо письмової форми та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, отже, такий правочин не є укладеним і не створює прав та обовязків для сторін. Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що відповідачі у справі ніколи не були і не є членами сімї позивача [PERSON], проте мешкають у житловому будинку № 1 по вулиці Українській в селі Петрівське Вільнянського району Запорізької області, чим чинять позивачу перешкоди у здійсненні його права власності (володіння, користування та розпорядження) цим будинком. Питання проживання не членів сімї власника житла врегульовано главою 59 (ст.ст. 810-826) ЦК України, якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Відповідачі з власником спірного будинку договір найму не укладали. Проживання сторонніх осіб у будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності у повному обсязі. Отже, оскільки відповідачі у добровільному порядку не звільняють житлове приміщення, їх слід виселити без надання їм іншого житлового приміщення. Спосіб поновлення порушеного права відповідає вимогам ст.ст. 15, 16 ЦК України. При цьому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідачів про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. Обґрунтовуючи клопотання, представник відповідачів зазначив, що [PERSON] та [PERSON] проживають у спірному житловому будинку з 2007 року, отже, з цього часу і має вираховуватися трирічний строк позовної давності. Однак, позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише у червні 2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Заперечуючи проти клопотання представника відповідачів, представник позивача посилався на те, що [PERSON] дійсно мав намір укласти з відповідачами договір купівлі-продажу житлового будинку, весь цей час він намагався дійти згоди щодо укладення такого договору, і лише у травні 2016 року, отримавши остаточну відмову відповідачів від укладення договору, він дізнався про порушення свого права, як власника спірного житлового будинку, і після звернень до поліції та державних органів, вимушений був звернутися до суду. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень сторін у судовому засіданні, дійсно з 2007 року між сторонами склались відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку. Отримавши грошові кошти у сумі 4000 гривень та надавши довіреність на продаж житлового будинку, позивач, зі своєї сторони, здійснив усі необхідні дії, спрямовані на продаж будинку, і чекав відповідних дій від відповідачів, проте останні, проживаючи у спірному будинку, не виконали взятих на себе зобовязань щодо оформлення договору купівлі-продажу. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач до отримання від відповідачів у 2016 році остаточної відмови від укладення договору купівлі-продажу, до цього часу не міг знати про порушення свого права, отже, строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом ним не був пропущений. За таких обставин суд приходить до переконання, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved