Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні позивача - Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департамент комунальної власності м. Києва, Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій про усунення перешкод у користування нежитловим приміщенням та виселення, у якому просив усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням загальною площею 65,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] звільнити дане нежитлове приміщення шляхом виселення з наданням іншого житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , а також передати Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури нежитлове приміщення загальною площею 65,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було надане Національною академією образотворчого мистецтва і архітектури [PERSON] , [PERSON] у якості службового приміщення, проте, наразі у відповідачів відсутні правові підстави для користування спірним приміщенням, оскільки вказаний будинок є пам`яткою архітектури, а відповідачі неодноразово намагалися приватизувати надане їм приміщення, що суперечить чинному законодавству. Крім того, будинок передано для використання під учбові приміщення, тоді як [PERSON] та [PERSON] використовуються надане їм приміщення у якості житла. Займана відповідачами частина будинку знаходиться у незадовільному санітарному та технічному стані, при цьому, відповідачі встановили свої замки та тим самим позбавили позивача доступу до спірного приміщення, що унеможливлює здійснення останнім свого обов`язку по утриманню. Будинку, здійсненню поточного та капітального ремонтів. Поряд із тим, відповідачі не здійснюються оплату житлово-комунальних послуг, договорів між ними та надавачами таких послуг не укладено, а позивач, як бюджетна установа, позбавлений права здійснювати оплату спожитих іншими особами послуг. Вищенаведені дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав володільця, яким є позивач, а відтак останній звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою від 28 листопада 2018 року у справі відкрито провадження. 10 грудня 2018 року відповідачами по справі подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого проти заявлених вимог заперечуються у повному обсязі та просять суд відмовити у їх задоволенні, з огляду на те, що приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , надане [PERSON] , [PERSON] , як службове приміщення, а відтак останні на законних підставах вселились, зареєстровані та проживають у наданій їм службовій квартирі. Відповідачі неодноразово звертались до позивача із проханням надати їм іншого благоустроєного приміщення, співмірного із займаним ними, або надання їм дозволу на подальше проживання у займаному ними приміщенні. Встановлення замків вважають правомірним, оскільки користуються вказаним приміщенням на законних підставах, крім того, між сторонами було укладено усну домовленість про виконання відповідачами додаткової роботи в академії за межами своїх повноважень взамін того, щоб не оплачувати комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, а також те, що іншого житла [PERSON] , [PERSON] не мають, вважають, що у задоволенні позову слід відмовити. 12 березня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач вважає, що відповідачі вселились до спірного приміщення без достатньої правової підстави, оскільки відсутній ордер на їх вселення, а їх відмова відселитись до гуртожитку з підстав не співмірності такого житла із займаним спірним приміщенням, є необґрунтованою, оскільки такі вимоги можуть застосовуватись у разі відселення із житлового приміщення. На думку позивача, виселення відповідачів із нежитлового приміщення до житлового не має наслідком порушення прав відповідачів. Протокольною ухвалою суду від 15 серпня 2019 року закінчено підготовчий розгляд та призначено справу до слухання по суті. Представники позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав, що викладені у позові. Представник відповідачів у судовому проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи Київського науково-методичного центра по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій у судовому засіданні просив позовну заяву задовольнити. Представник третьої особи Виконавчого органу КМР (КМДА) у судовому засіданні просив позовну заяву задовольнити. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідачів, представника третьої особи Київського науково-методичного центра по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій, представника третьої особи Виконавчого органу КМР (КМДА), дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року №26 «Про формування комунального майна міста та районів» будинок за адресою: Вознесенський узвіз , 20 , віднесений до комунальної власності територіальної громади міста Києва та згідно з Наказом Головного управління майном від 31 грудня 1999 року №101 на праві оперативного управління закріплений за Центром. Зазначений будинок є пам`яткою історії, архітектури національного значення, занесеною до Державного реєстру нерухомих пам`яток України - «Київська духовна семінарія» (постанова Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2012 року №929, охоронний №260061-Н). На підставі Рішення Київської міської ради від 19 березня 2015 року №269/1134 «Про повернення історичної назви вулиці у місті Києві» вулиці Смирнова-Ласточкіна було повернуто історичну назву Вознесенський узвіз. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам`ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. На підставі рішення Київської міської ради «Про передачу у користування нежилих приміщень» від 05 липня 2001 року № 433/1410 між Київським науково- методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій та Національною академією образотворчого мистецтва і архітектури був укладений договір на безоплатне користування нежитловим будинком - пам`яткою архітектури від 11 липня 2001 року № 02/2001 терміном дії з 11 липня 2001 року по 10 липня 2011 року. Відповідно до п. 1.1 вказаного вище договору Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій, як балансоутримувач, передав позивачу, як користувачу, нежитловий будинок (3-поверховий з підвалом) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12173,1 кв. м. в безоплатне користування під учбові приміщення без права відчуження та передачі їх в користування іншим особам. Згідно рішення Київської міської ради «Про передачу в безоплатне користування (в позичку) Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури приміщень в будинку на [ADDRESS] , у Шевченківському районі міста Києва» від 16 лютого 2012 року № 123/7460 між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Національною академією образотворчого мистецтва і архітектури укладено Договір позички на користування приміщенням в нежитловому будинку від 30 березня 2012 року № 01/2012 згідно з п. 1.1 якого позивач прийняв у безоплатне користування приміщення в нежитловому триповерховому з підвалом будинку, пам`ятку історії місцевого значення, що є власністю територіальної громади м. Києва і знаходиться на балансі Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12173,1 кв. м. для використання під учбові приміщення. Пунктом 7.1 Договору встановлено, що цей Договір набирає чинності та діє з 01 квітня 2012 року по 01 квітня 2037 року. Відповідно до пункту 3.13 Договору Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури зобов`язалася здійснювати цільове використання будинку і утримувати його в належному стані. Згідно пункту 3.14 Договору позивач несе повну відповідальність за збереження, експлуатацію будинку, що переданий в користування, має вчасно здійснювати поточний та капітальний ремонт основних фондів, що передані у користування. Пунктом 8.2 Договору Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури надано право захисту будинку, який передано у користування, на рівні прав, визначених законодавством України щодо захисту прав власності. Відповідно до п. 8.3 Договору позивач може вимагати повернення будинку та /або частини приміщень Будинку з будь-якого чужого незаконного користування (володіння), вимагати усунення перешкод для його використання, відшкодування збитків завданих будинку, що переданий у користування. [PERSON] та [PERSON] працюють на посаді двірників НАОМА з 1990 року. Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 18 вересня 1978 року № 1350 дозволено прописку двірників і інших спеціалістів за рахунок раніше виділеного ліміту на службову площу для обслуговування жител у відомчих будинках, зокрема, Київському державному художньому інституту, правонаступником якого є позивач. З огляду на вищенаведене, відповідачам, згідно займаних ними посад, у 1990 році було надано приміщення в якості службового житла у будинку площею 65,8 м. кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 4 Житлового кодексу УРСР житловий фонд утворюють житлові будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, розташованих на території України. Статтею 379 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них(зокрема, кімнати в гуртожитках). Відповідно до статті 118 Житлового кодексу УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Статтею 122 Житлового кодексу УРСР визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Як вбачається з відповіді на запит Академії щодо статусу приміщення до Шевченківської РДА та за інформацією Головного управління комунальної власності м. Києва, зазначене приміщення не зареєстроване у встановленому законодавством порядку як житлове. Слід зазначити, що відповідачі неодноразово звертались до позивача із проханням сприяти їм у приватизації займаного ними приміщення. Нежитловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , є пам`яткою культурної спадщини національного значення, приватизацію якої заборонено згідно закону України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації». Так, статтею 18 закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено заборону приватизації пам`яток культурної спадщини національного значення, так само Договором встановлено заборону відчужувати та передавати нежитловий будинок в користування третім особам, а також використовувати його не за цільовим призначенням. Чинним законодавством України у сфері охорони культурної спадщини не передбачено використання пам`ятки культурної спадщини в якості житла. Крім того, за умовою п. 1.1 Договору Будинок передано для використання під учбові приміщення. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 15 березня 2018 року №062/02/07-2465 предметом даного договору є приміщення в нежитловому триповерховому з підвалом будинку, що були передані позивачу в безоплатне користування для використання під учбові приміщення. Умовами вказаних договорів не передбачалось розміщення в будинку будь-яких житлових приміщень, а використання приміщень мало бути виключно за цільовим призначенням, про що свідчать пункт 1.1. договору позички №01/2012 від 30 березня 2012 року та пункт 1.1. договору на безоплатне користування №02/2001 від 11 липня 2001 року. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у спірному нежитловому приміщенні, яке є пам`яткою культурної спадщини національного значення. За умовами ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. За ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 1 ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Умовами ч. 2 ст. 395 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Як вбачається із акту технічного стану частини приміщень пам`ятки культурної спадщини від 08 вересня 2017 року № 0809/17 займана відповідачами частина будинку знаходиться у незадовільному санітарному і технічному стані. Таким чином, проживання відповідачів у займаних приміщеннях позбавляє позивача доступу до останніх та можливості виконання свого обов`язку щодо проведення поточного та капітального ремонту. Крім того, листом від 03 березня 2018 року № 060/51-177 Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій вимагає вжити заходів щодо звільнення частини приміщень будинку, що використовуються як житлові та надалі використовувати їх виключно за цільовим призначенням, однак, така вимога залишилась невиконаною відповідачами. Слід зазначити, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 122 Житлового кодексу України єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є ордер. Поряд із тим, у порушення вимог ст. 81 ЦПК України, відповідачами не надано до суду відповідного ордеру, що надавав би право на вселення у займане приміщення, а відтак твердження відповідачів відносно правомірності проживання у спірному приміщенні не приймаються судом до уваги. З тих самих підстав не беруться до уваги твердження відповідачів щодо існування усної домовленості між ними та позивачем щодо звільнення від обов`язку оплати спожитих житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення Верховний Суд у постанові 753/12729/15-ц від 31 жовтня 2018 року дійшов висновку, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Таким чином, суд вважає, що виселення з нежитлового приміщення в житлове, яким є кімнатна у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , не порушує житлових прав відповідачів. Поряд із тим, посилання відповідачів на неспівмірність такого житла із займаним спірним приміщенням, є необґрунтованою, оскільки такі вимоги можуть застосовуватись у разі відселення із житлового приміщення, згідно вимог ст. 113 Житлового кодексу. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємнийзв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved