Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником 1/2 квартири [ADDRESS]. В даній квартирі також зареєстрована його колишня дружина [PERSON], яка також є власником 1/2 частини квартири, а з 22.04.2014р. також зареєстрований її цивільний чоловік [PERSON], який не проживає в даній квартирі. Факт непроживання відповідача підтверджується актами від 30.08.2014 р. та від 20.10.2014 р. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили його задовольнити. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини не проживання відповідача за вказаною вище адресою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Допитана в якості свідка вказала, що [PERSON] періодично проживає в спірній квартирі, і там є його особисті речі, які складені так, щоб позивач не бачив. Також вказала на те, що коли позивач є в квартирі вони з [PERSON] там не проживають. Третя особа - Житомирський міськвідділ УМВС України в Житомирській області свого представника в судове засідання не направив, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 13.04.2012 року. Під час шлюбу за спільні кошти ними була придбана квартира [ADDRESS], жилою площею 23,1 кв.м. та складається з двох жилих не ізольованих кімнат площею 10,1 кв.м. та 13,0 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.08.2005 року (а.с.9). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11.09.2012 року за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартир кожному та припинено режим спільної сумісної власності на квартиру (а.с.16). 22.04.2014 року в даній квартирі на підставі письмової згоди власника житла [PERSON] був зареєстрований відповідач [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення ст.71 та ст.72 Житлового Кодексу Української РСР. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, положення вказаних статей регулюють правовідносини між квартиронаймачем та членами його сім'ї. Разом з тим встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є співвласниками вказаної квартири, а тому до правовідносини, які виникають між власником та членами його сім'ї щодо користування цим житлом мають застосовуватись положення ст. 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 22.04.2014 року (а.с.19). Таким чином, з моменту реєстрації місця проживання відповідача за адресою [ADDRESS] та до моменту звернення до суду з позовом, а також на день розгляду справи минуло менше одного року. Слід зазначити, що відповідач зареєструвався у вказаній квартирі з дозволу одного із співвласників, при цьому позивачем не доведено, що відповідач цим порушив його права власника (співвласника). Крім того, з огляду на суперечливі покази свідків, суд вважає недоведеними обставини непроживання відповідача за вказаною вище адресою. Також, суд не бере до уваги акти від 30.08.2014 р. та від 20.10.2014 р. згідно яких [PERSON] ніколи не проживав і не проживає в вищевказаній квартирі (а.с.6,7), оскільки вони складені свідками [PERSON] та [PERSON], які не є працівниками житлово-експлуатаційного підприємства, не є сусідами позивача і стороною не доведено належність таких доказів, як того вимагає ч.2 ст.58 ЦПК України. Згідно ст.ст.2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наявність реєстрації місця проживання за певною адресою свідчить про постійне місце проживання особи за такою адресою. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed