Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, укладену між ним і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за ним право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А), загальною площею 20,5 кв. м., житловою площею 10,2 кв. м., з тамбуром (літ. а), відкритою верандою (літ. а1), господарськими будівлями сараєм (літ. Б), вбиральнею (літ. В), на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120610100:02:007:0028, на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0200 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120610100:02:007:0029, розташовані по вул. Введенська, №161 в м. Балті Одеської області, стверджуючи, що 10.04.2017 року він уклав з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, згідно якої сплатив відповідачу вартість будинку та земельних ділянок у сумі 40 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передав йому технічний паспорт на будинок, правовстановлюючі документи на земельні ділянки, самі житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки, але, оформити у нотаріуса угоду позивач не зміг, оскільки відповідач жодного разу не зявився до нотаріуса і повідомив позивача, що робити цього не має наміру. Крім того, вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями раніше належав батькові відповідача [PERSON], померлому 26.10.2013 року, після його смерті відповідач, фактично прийнявши спадщину, свідоцтво про право на спадщину у вигляді вище вказаного житлового будинку не отримав. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду з позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Відповідач до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що батькові відповідача [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Введенська, №161 в м. Балті Одеської області, а відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 11.06.2014 року серії НАА №529643 та НАА №529644, виданих приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], реєстри №980 та №984, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 13699145 від 11.06.2014 року та індексний номер 13701047 від 11.06.2014 року, належали земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120610100:02:007:0028, та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0200 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120610100:02:007:0029, розташовані по вул. Введенська, №161 в м. Балті Одеської області, після смерті [PERSON], померлого 26.10.2013 року, спадщину у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, як спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняв його син відповідач [PERSON] Р.В., свідоцтва про право на спадщину за законом у вигляді вище вказаних земельних ділянок він отримав, а на житловий будинок з господарськими будівлями він встановленим порядком не отримав, крім нього інших спадкоємців першої черги за законом, які б претендували на спадщину, судом не встановлено, що 10.04.2017 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, згідно якого відповідач продав, а позивач придбав вище вказані житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки за 40 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 10.04.2017 року відповідач передав, а позивач прийняв житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, він отримав від позивача вище вказану суму грошей і взяв на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і [PERSON] Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved