Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 06 липня 2013 року зареєстрував шлюб із [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пирятинського районного управління юстиції у Полтавській області. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Вказує, що останнім часом сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Значний час подружжя не проживає разом, кожен має протилежні погляди на шлюб та сімейне життя. Спільне господарство не ведеться, збереження сім'ї неможливе. Зазначає, що між ним та відповідачем досягнуто згоди стосовно місця проживання спільного сина - [PERSON], який буде проживати разом з матір'ю [PERSON] У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд шлюб розірвати. Позивач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу без його участі та ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу у підготовчому судовому засіданні. Дошлюбне прізвище просить не відновлювати. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 липня 2013 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.29). Від спільного проживання мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.12). Сторони однією сім'єю не проживають, сім'я фактично розпалась, миритися не бажають, клопотань про вжиття заходів щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення не заявляли. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося через несумісність характерів, протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, що призвело до втрати почуття любові та припинення сімейних відносин. За наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач заявляла про залишення їй прізвища - «[PERSON]», тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved