Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконними та скасувати наказ № 1085 від 17.11.2016 року ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» про звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді оператора верстатів з програмним керуванням в механоскладальне виробництво ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод»; стягнути з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.11.2016 року по час ухвалення рішення; стягнути з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2016 року до дня поновлення на посаді; стягнути з відповідача на його користь 10000 гривень моральної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що 23.06.2016 року згідно наказу №220616-к від 22.02.2016 року його було прийнято учнем оператора верстатів з програмним керуванням в механоскладальне виробництво ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод». Наказом №1085 від 17.11.2016 року його було звільнено за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки він уклав із Міністерством оборони України контракт на 3 роки з 17.08.2016р. по 16.08.2019р. Відповідач був належним чином повідомлений про причини його відсутності на робочому місці. Так, ним на адресу відповідача надано довідку штабу в/ч пп [NUMBER] від 30.08.2016 року №607/9 про перебування на військовій службі з 17.08.2016 року. Також військкомат зобов`язаний у 10-денний строк письмово повідомити підприємство про призов громадянина на строкову військову службу. Після закінчення контракту він повернувся на підприємство, де йому вручили трудову книжку та повідомили про звільнення, однак пояснити причини звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України відмовились. Протягом року він надсилав на адресу підприємства листи щодо надання відповіді про підстави звільнення його за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України та чи проводилось службове розслідування причин його відсутності на робочому місці. Відповіді від підприємства він не отримав. Таким чином, всупереч вимогам чинного законодавства його було звільнено за прогул через 3 місяці відсутності на роботі, під час виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни. Крім того, внаслідок незаконного звільнення йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Також постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе, тримало його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Незаконне звільнення призвело до того, що він постійно думає, як та куди влаштуватись на роботу, оскільки звільнення відбулось раптово, більш того без будь-яких законних підстав, за статтею, яка характеризує його як не відповідального працівника, що спричинило йому значні моральні страждання. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому зазначено, що відповідач мав документально підтвердити факт відсутності його на робочому місці. Підтверджуючими документами згідно чинного законодавства можуть бути доповідна записка безпосереднього начальника працівника на ім`я керівника підприємства та акт про відсутність на робочому місці, підписаний комісією, що складається\~не менше\~ніж із\~трьох осіб. Окрім того, зазначено, що відповідачем не дотримано строків застосування звільнення за прогул. Зазначене стягнення може бути застосоване не пізніше одного місяця із дня виявлення прогулу, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням у відпустці, і не пізніше шести місяців із дня його вчинення. Відповідач не надає інформації стосовно того, чи отримано згоду профспілкового органу на звільнення працівника за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також відзив, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідачем впродовж серпня 2016 року листопада 2016 року було вжито безліч дій для вирішення питань та з`ясування обставин (причин) відсутності [PERSON] на робочому місці. Повідомлення про призов громадянина [PERSON] на строкову військову службу на адресу ТОВ «ЛКМЗ» від військкомату не надходило. Таким чином звільнення позивача є законним і відповідає вимогам п.4 ст. 40 КЗпП України. Також у запереченнях наданих на відповідь на відзив зазначено, що [PERSON] пропущено строки позовної давності для звернення з позовом до ТОВ «ЛКМЗ» про поновлення на роботі, оскільки у позовній заяві, яку подано до суду лише у 2021 році, позивач самостійно зазначає, що між ним та Міністерством оборони України було укладено контракт на 3 роки з 17.08.2016 року по 16.08.2019 року. У 7 абзаці позовної заяви позивач стверджує, що після закінчення контракту він повернувся на підприємство, де йому вручили трудову книжку та повідомили про звільнення. Після чого, протягом року (як зазначає [PERSON] ) позивач надсилав на адресу підприємства листи. Враховуючи викладене, представник відповідача просить застосувати позовну давність та у зв`язку з цим у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 23.02.2016 року був прийнятий учнем оператора верстатів з програмним керуванням в механоскладальне виробництво ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод». 06.08.2016 року позивачу присвоєно 2 розряд оператора верстатів з програмним керуванням в механоскладальному виробництві. У зв`язку з відсутністю [PERSON] без повідомлення поважних причин на робочому місці впродовж декількох днів, починаючи з 12.08.2016 року, директором по персоналу і соціальному розвитку [PERSON] направлено на адресу позивача лист від 19.08.2016 року за вих. № 193/657 з проханням терміново прибути на підприємство і приступити до виконання своїх трудових обов`язків. 25.08.2016 року старшим майстром механоскладального виробництва [PERSON] , 12.09.2016 року, 26.09.2016 року начальником дільниці механоскладального виробництва [PERSON] подано доповідні записки на ім`я в.о. начальника механоскладального виробництва про те, що [PERSON] відсутній на робочому місці відповідно з 12.08.2016 року по 25.08.2016р., з 26.08.2016р. по 12.09.2016р., з 13.09.2016р. по 26.09.2016р., виправдувальних документів останнім надано не було. Згідно розпоряджень начальника механоскладального виробництва [PERSON] від 26.08.2016 року №181, 12.09.2016 року №204, від 28.09.2016 року за № 213а, [PERSON] , який був відсутній на робочому місці без поважних причин з 12.08.2016р. по 25.08.2016р., з 26.08.2016р. по 12.09.2016р., з 13.09.2016р. по 26.09.2016р., що є грубим порушенням «Правил внутрішнього розпорядку підприємства», запропоновано дні 15, 20 серпня 2016 року, 26 серпня 2016 року, 01,05,12 вересня 2016 року, 19,26 вересня 2016 року вважати прогулами. В зв`язку з невирішеним питанням стосовно відсутності [PERSON] , директором по персоналу і соціальному розвитку [PERSON] повторно направлено на адресу позивача лист від 12.09.2016 року за вих. № 232/657 з проханням терміново прибути на підприємство і приступити до виконання своїх трудових обов`язків. В зв`язку з тривалою відсутністю [PERSON] на робочому місці та у зв`язку з наявністю усних повідомлень, Генеральним директором ТОВ «ЛКМЗ» [PERSON] 20.10.2016 року направлено лист за вих. № 269/657 до військового комісаріату Лозівського ОМВК з проханням підтвердити або спростувати інформацію стосовно служби [PERSON] на контрактній основі у Збройних силах України. 03.11.2016 року з військового комісаріату Лозівського ОМВК надійшла відповідь за вих. № 3602, якою повідомлено ТОВ «ЛКМЗ», що за даними обліку осіб, що протягом 2016 року звернулись до військового комісаріату з питань прийняття на військову службу за контрактом, громадянин [PERSON] не значиться. Інформацією про укладення гр. [PERSON] контракту та прийняття його у зв`язку з цим на військову службу за контрактом, військовий комісаріат не володіє. Наказом № 1085 від 17.11.2016 року [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КзПП України. З книги обліку руху трудових книжок і вкладів до них № 7097 вбачається, що позивач отримав трудову книжку 18.11.2016 року. Згідно витягу з наказу командира 354 навчального механізованого полку 169 навчального центру Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 90-рс від 17.08.2016 року, [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом на 3 роки з 17.08.2016р. по 16.08.2019р., присвоєно первинне військове звання «солдат» та призначено на посаду курсанта навчального механізованого взводу навчальної механізованої роти. З довідки військової частини пп [NUMBER] №607/9 від 30.08.2016 року вбачається, що солдат [PERSON] перебуває на військовій службі з 17.08.2016 року. З 24.09.2019р. Сахновщинською районною філією Харківського обласного центру зайнятості розпочато виплату позивача допомоги по безробіттю відповідно до п.1 ст. 22, п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 22.07.2020 року припинено виплату позивачу допомоги по безробіттю відповідно до пп.10 п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 01.09.2020 року позивачем направлено відповідачу заяву, в якій він просив повідомити про те, які підстави для звільнення його за прогул без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпПУ виникли у адміністрації та чи проводилось службове розслідування причин його відсутності на роботі. До заяви було додано копії довідки військової частини № 607/9 від 30.08.2016р., витягу з наказу № 90-рс від 17.0.2016р., трудової книжки. Листом від 30.09.2020р. № 870/657 відповідачем на заяву позивача надано відповідь, в якій зазначено, що для вирішення питання, порушеного у заяві від 01.09.2020р., для ідентифікації документів, необхідно надати копії підтверджуючих документів, завірені належним чином: нотаріально або військовим комісаріатом (кожний лист), а також оригінал або завірену належним чином копію контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України. Також зазначено, що у заяві відсутній особистий підпис заявника. Суд зазначає, що відповідно до листа Міноборони від 20.11.2015 року за № 116/2/2/21362, а також виходячи зі змісту абз. 3 п. 253 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року за № 1153/2008, військкомат зобов`язаний (прямий обов`язок) письмово повідомляти у 10-денний строк підприємство про призов громадянина на строкову військову службу. Проте судом встановлено, що вказаний обов`язок військкомат не виконав, а згідно чинного законодавства України, звернення до військових комісаріатів для отримання інформації стосовно проходження будь-яким працівником служби у ЗСУ, не є обов`язком підприємства. Згідно ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Проте, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 10.10.2019р. у справі № 369/10046/18, середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] дізнався про порушення свого права 18.11.2016р., коли отримав трудову книжку, однак з позовною заявою звернувся до суду лише 22.02.2021р., тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. У позовній заяві [PERSON] не наводив причини пропуску строку звернення до суду, не просив суд визнати такі причини поважними та не заявляв клопотання про його поновлення. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи, що звертаючись до суду із вимогою до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] було пропущено тримісячний строк позовної давності для звернення до суду із такою вимогою, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, у задоволенні яких судом відмовлено, вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed