Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики від 15.10.2014 року в сумі 7 000 доларів США, проценти від суми позики в сумі 3 214 доларів 44 центи США, три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 612 доларів 87 центів США, а всього стягнути 10 827 доларів 31 цент США. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15 жовтня 2014 року він надав позику [PERSON] в сумі 7 000 доларів США зі строком повернення до кінця 2016 року, тобто до 31 грудня 2016 року, про що відповідачка 01 серпня 2016 року власноручно написала розписку, однак не повернула йому грошові кошти в обумовлений строк. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання не виконує, то відповідно до ст.625 ЦК України відповідачка повинна сплатити йому суму боргу, грошовий еквівалент якого визначений в іноземній валюті та становить 7 000 доларів США; проценти за користування коштами за період з 15 жовтня 2014 року до 31 грудня 2016 року в розмірі 3 214,44 доларів США та три проценти річних за період із 01 січня 2017 року до 31 грудня 2018 року в розмірі 612,87 доларів США. Представник позивача - адвокат Луєнко Ю.В. в судовому засіданні підтримав позов за вищевикладених у ньому обставин. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подавши заяву про чергове відкладення розгляду справи на строк не менше двох тижнів у зв'зку з незавершеністю дій у рамках обставин, викладених нею у заяві від 19.09.2019, проти чого заперечував представник позивача, посилаючись на навмисне затягування судового розгляду відповідачкою за відсутності будь-яких передбачених законом підстав для відкладення розгляду справи. У заяві від 31.10.2019 відповідачка поважних підстав для відкладення розгляду справи не зазначила, оскільки не конкретизувала, яку саме інформацію їй слід отримати, не просила її витребувати судом, при цьому, доказів неможливості явки до суду не надала. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 січня 2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до підготовчого судового засідання. 27 червня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті у відкрите судове засідання. У судове засідання 01 серпня 2019 року [PERSON] не з'явилася, подавши напередодні 31 липня 2019 року письмову заяву до суду про відкладення розгляду справи у зв'язку з неотриманням нею жодного належного офіційного документу, необхідністю ознайомлення її зі справою, а також отримання документів з органів СБУ, які мають пряме відношення до суті справи. Розгляд справи було відкладено на 19.09.2019, коли [PERSON] повторно звернулася з письмовою заявою про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що у неї виникла затримка з одержанням заявленого документа, так як в ході цього процесу виникли обставини, пов'язані з питаннями державної безпеки України та її іміджу, які не підлягають публічному розголошенню. В судовому засіданні цього ж дня 19.09.2019 відповідачка підтримала вказане клопотання, уточнивши, що для отримання необхідних документів їй потрібно два тижні. Розгляд справи було відкладено на 31 жовтня 2019 року. У визначений день [PERSON] не з'явилася в судове засідання, надавши до суду письмову заяву про відкладення розгляду справи на строк не менше двох тижнів, оскільки необхідну інформацію вона може отримати не раніше 4 листопада 2019 року, тому не може бути присутньою у судовому засіданні. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК визначені випадки відкладення розгляду справи в судовому засіданні, але в межах встановленого цим Кодексом строку. Відповідачкою також у встановлений судом строк не подано відзив з викладенням заперечень проти позову, а частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Поведінка відповідачки свідчить про свідоме затягування розгляду справи, що порушує права позивача на своєчасний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Заслухавши пояснення представника позивача, та дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч.1 ст.5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст.1049 кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до оригіналу розписки від 01 серпня 2016 року відповідачка отримала від позивача позику у розмірі 7 000 (сім тисяч) доларів США, які зобов`язалася повернути до кінця 2016 року. Докази на підтвердження повернення даної позики станом на час розгляду справи відсутні. Оскільки зобов`язання відповідачки щодо даного договору позики не виконані, що нею не спростовано, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права позивач має право на стягнення процентів за користування коштами та індексу інфляції в порядку ст.625 ЦК України, при цьому нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. До спірних правовідносин суд застосовує постанову Верховного суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15, відповідно до якої у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом, відповідно до ст.625 УК України; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами відповідно до ст.1048 ЦК України. Також до спірних правовідносин суд застосовує постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, відповідно до якої у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. Із врахуванням викладеного на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за договором позики від 15.10.2014 року в сумі 7 000 доларів США, проценти від суми позики в сумі 3 214 доларів 44 центи США, три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 612 доларів 87 центів США, а всього - 10 827 доларів 31 цент США. Відповідачка наявність боргових зобов'язань перед позивачем не спростувала, як і наданого ним розрахунку. У свою чергу надані позивачем докази відповідно до ст.76-78 ЦПК України є належними і допустимими. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 3 015 гривень 41 копійок.

Outcome: approved