Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про звернення стягнення, просить в рахунок погашення залишку боргу в сумі 180000,00 гривень (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) за договором позики, що був укладений 20.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки «LEXUS LS 460 L», 2008 р.в., реєстраційний номер №АХ9993АЕ, який належить [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АХС127944 від 05.07.2006 року, шляхом визнання права власності на автомобіль за - [PERSON]. Позивач у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 26). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій вказує, що у звязку з зайнятістю, на призначений час та дату він не зможе прибути у судове засідання, просить справу розглядати за його відсутності, за наявними матеріалами у справі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 23). Відповідач - [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує (а.с. 28). Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки з матеріалів справи встановлено, що відповідно до укладеного договору позики від 20 грудня 2008 року, відповідачі по справі отримали від позивача в тимчасове користування грошові кошти в сумі 200000,00 гривень (двісті тисяч гривень 00 коп.) на строк до 20.08.2016 року, що підтверджується відповідним договором позики (а.с. 5). Також, в якості забезпечення зобов'язання [PERSON] відповідно до укладеного між ними договору застави від 20.12.2008 року надав в заставу рухоме майно: автомобіль марки «LEXUS LS 460 L» 2008 р.в., реєстраційний помер №АХ9993АЕ, який належить [PERSON], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АХС127944 від 05.07.2006 року, що підтверджується відповідним договором застави майна (а.с. 6-7). У вересні 2013 року [PERSON] повернув позивачу 20000,00 гривень (двадцять тисяч гривень 00 коп.). Згідно п. 2 пп. б) Договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніші 20 серпня 2016 року. Станом на 01.09.2016 року залишаються не повернутою йому сума грошових коштів в розмірі 180000,00 гривень (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.). Позивачем було належним чином виконано договірні умови та надані відповідачам по справі грошові кошти в сумі 180000,00 гривень (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.). Проте, у порушення вищезазначених норм Закону та умов договору позики вони свої зобов'язання належним чином не виконали в повному обсязі, та не повернули залишок позичених грошових коштів в сумі 180000,00 гривень (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) до 20.08.2016 року. [PERSON] було особисто пред'явлено відповідачам вимоги, в яких він просив виконати до 01 вересня 2016 року свої зобов'язання та повернути грошові кошти, але від відповідачів відповіді станом на день подання цього позову не отримано. Згідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими з ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 20.12.2008 р., коли був укладений вищезазначений договір застави) договір застави повинен бути укладений в письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних обєктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Таким чином, на час укладення договору застави від 20.12.2008 року, Закон України «Про заставу» не передбачав обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів застави транспортного засобу. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов'язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Проте, договором застави від 20.12.2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] сторони не домовлялись про нотаріальне посвідчення договору. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 13 договору застави майна від 20.12.2008 року, сторони домовились, що звернення стягнення на заставлене майно може бути здійснено у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса з подальшою реалізацією майна заінтересованим покупцям за ринковими цінами або через аукціон, через суд, або іншим не забороненим способом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Також для задоволення забезпечених вимог заставодержатель має право на власний розсуд обрати один з наступних варіантів: А) передача предмета застави у власність заставодержателя для задоволення і погашення забезпечених вимог; Б) продаж предмета застави заставодержателем третій особі у відповідності з вимогами законодавства України; В) будь-яка інша процедура дозволена законодавством України. Отже, договором застави був передбачений та узгоджений сторонами один з способів задоволення вимог, а саме: передача предмета застави у власність заставодержателя для задоволення і погашення забезпечених вимог. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає у зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

Outcome: approved