Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним трудовий договір від 01.10.2014 р., укладений між сторонами. В обґрунтування позовних вимог зазначив. На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 з 24.11.2014 повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» передано [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (ст. 34 цього Закону). Відповідно до Постанови Правління Національного банку України № 188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 20.03.2015 року та призначення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 04.05.2011 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» оформлено наказ № 499-п про прийняття на роботу [PERSON] на посаду провідного менеджера (з навчання) Управління навчання персоналу Департаменту управління персоналом. 30.12.2011 року оформлено наказ № 1343-n про переведення [PERSON] на посаду начальника Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці.. Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. З [PERSON] ПАТ «ВіЕйБі Банк» уклав трудовий договір від 04.05.2011 року, що було оформлено відповідно до вимог КЗпП України наказом № 499-п від 04.05.2011 року, у зв'язку із переведенням працівника до вказаного трудового договору були внесені зміни, що оформлені наказом № 1343-п від 30.12.2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до наказів № 499-п від 04.05.2011 року та № 1343-п від 30.12.2011 року [PERSON] встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом, з чим вона була ознайомлена. Відповідно до штатного розпису, витяг доданий до позовної заяви, начальнику Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці встановлено посадовий оклад в розмірі 12866 гривень та індивідуальну надбавку в розмірі 5514 гривень. Таким чином, [PERSON] відповідно до умов укладеного з нею трудового договору було встановлено основну заробітну плату у розмірі посадового окладу (12866 грн.) та додаткову заробітну плату у розмірі індивідуальної надбавки (5514 грн.), в сумі - 18380 грн. 01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено трудовий договір який є предметом спору. Згідно цього договору [PERSON] приймається на посаду начальника Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною оплатою праці 18 380 грн. 00 коп. (пункт 4.1 Трудового договору), додатковою заробітною платою у розмірі 36 760 грн. 00 коп. (пункт 4.2 Трудового договору). Відповідно до п. 6.10 Договору цей Договір є підставою для видання наказу про прийняття Працівника на роботу. Однак жодного наказу на підставі цього трудового договору не видавалося, а [PERSON] виконувала свою роботу на підставі трудового договору, оформленого вищевказаними наказами про прийняття на роботу та про переведення. Згідно з п. 2.3 Колективного договору, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням завдань і функцій. У п. 2.4 Колективного договору визначена структура оплати праці працівників Банку, в межах затвердженого Радою кошторису витрат щодо персоналу: а) основна заробітна плата: місячні оклади; б) додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати: індивідуальні надбавки до основної заробітної плати; персональні надбавки до основної заробітної плати (за інтенсивність праці, збільшення планового навантаження, високі досягнення в праці, професіоналізм, особливі заслуги, трудові досягнення та інше); доплати за суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягів робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника; доплати за роботу в нічний час; доплати за роботу в вечірній час; доплати за ненормований робочий день для водіїв легкових автомобілів; надбавки за класність водіям автотранспортних засобів; доплати за науковий ступінь (у разі якщо діяльність співробітника за профілем співпадає з існуючим ступенем); інші доплати та надбавки, передбачені Колективним договором та Положенням про оплату праці працівників Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (що є додатком до Колективного договору). У витязі із штатного розпису [PERSON] вказано оклад (основна заробітна плата), індивідуальна надбавка (яка і є додатковою заробітною платою для конкретного працівника) та фонд заробітної плати по цій посаді. Інших доплат, надбавок та виплат не вказано. Згідно п. 5.4.1.6 Колективного договору від 25.05.2007 року, Голова Правління Банку визначає основні принципи встановлення й зміни розміру додаткової заробітної плати. Зазначені принципи встановлюються відповідно до кадрової політики Банку, і затверджуються у відповідному розпорядчому або нормативному документі. Такого документу про встановлення додаткової заробітної плати для [PERSON] не було. Також, згідно з п. 2.7.1 Колективного договору, розмір заробітної плати встановлюється в залежності від складності та умов виконання роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів праці та фінансового-господарської діяльності Банку в цілому. Відповідно до п. 1.18. Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, яким затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, однією з підстав для визнання нікчемності правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку щодо яких Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку є: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. 03.10.2014 року Національним банком України прийнято Постанову № 631/БТ «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії проблемних». У цій Постанові вказується на високий ризик ліквідності Банку та загрозу втрати платоспроможності, а також наголошено, що Банк здійснює ризикову діяльність, що призвело до несвоєчасного виконання зобов'язань Банком перед клієнтами та кредиторами та про невідповідність діяльності Банку вимогам банківського законодавства та нормативно-правових актів НБУ. Враховуючи це, НБУ встановив ряд обмежень для ПАТ «ВіЕйБі Банк», в тому числі, пунктом 2 цієї Постанови Банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву Банку та виділення коштів на спонсорство, доброчинність та фінансову допомогу. Враховуючи вищенаведене, позивач вказує що документ, датований 01.10.2014 року, не є трудовим договором у розумінні трудового законодавства України. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві. Згідно даних позовної заяви відповідач зареєстрований у м. Севастополь, в зв'язку з чим ухвалою судді Апеляційного суду від 17.06.2015 р. підсудність даної цивільної справи визначено Печерському районному суду м. Києва. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що наказом в.о. директором Департаменту управління персоналом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнського акціонерного банку» Писаного С.В. від 04.05.2011 р. № 499-п, Відповідача прийнято з 05.05.2011 р. на посаду провідного менеджера (з навчання) Управління навчання персоналу Департаменту управління персоналом. Наказом в.о. Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнського акціонерного банку» Мальцева Д.К. від 30.12.2011 р. № 1343-п Відповідача з 03.01.2012 р. переведено на посаду начальника Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці, з робочим місцем у м. Києві та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Згідно даних витягу з штатного розпису начальнику Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці встановлено посадовий оклад в розмірі 12866 гривень та індивідуальну надбавку в розмірі 5514 гривень. 01 жовтня 2014 року між Сторонами був укладений трудовий договір, за яким Відповідач була прийнята на роботу на посаду Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною оплатою праці 18380 грн. (п. 4.1 Трудового договору) та додатковою заробітною платою у розмірі 36 760 грн. (пункт 4.2 Трудового договору). Відповідно до пункту 6.10 Договору, цей Договір є підставою видання відповідного наказу, останній виданий не був. Суд вважає, що відсутність видання такого наказу може свідчити про невиконання роботодавцем своїх зобов'язань за укладеним ним із працівником трудовим договором та не є підставою для визнання трудового договору недійсним. 03 жовтня 2014 року Національним Банком України видано постанову № 631/БТ якою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії проблемних, з 24 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію, а з 20 березня 2015 року Банк перебуває у стані ліквідації. Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій. Аналогічні гарантії передбачені у статті 22 Закону України «Про оплату праці». Питання про наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у статті 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку. Разом з тим у частині першій статті 91 КЗпП України встановлюється право підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Аналіз норми статті 9 КЗпП України разом з нормами статті 91, 44 цього Кодексу та іншими положеннями законодавства (статті 58, 62 Закону України «Про акціонерні товариства», статті 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність») дає підстави для висновку про те, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними. Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту). Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд дійшов висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. Посилання позивача на положення пункту 1.18 Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, пункту 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених вимог. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed