Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету та підстав позову просить усунути перешкоди у користуванні майном, які чинить [PERSON] [PERSON], а саме квартирою, що знаходиться за адресою: вул. Шевченко 4/5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області шляхом вселення [PERSON] до квартири. Позов, обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2011 року позивач з відповідачем придбали квартиру за адресою: вул. Шевченко 4/5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області. На вказану квартиру отримали право власності у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Увесь час з моменту придбання вказаної квартири у сторін не виникало суперечок чи розбіжностей щодо права власності або права користування цією квартирою. З моменту придбання квартири позивач робив там ремонт, сторони за взаємною згодою з відповідачем деякий час здавали цю квартиру в оренду та ділили грошові кошти порівну. Однак, останнім часом у позивача із відповідачем почалися певні непорозуміння і відповідач почала поступово усувати позивача від користування цією квартирою, а нещодавно взагалі заявила про те, що позивач взагалі не має жодних прав на спірну квартиру і перестала допускати до квартири. Таким чином у позивача із відповідачем склалися неприязні стосунки. Відповідач почала погрожувати, не пускати до спірної квартири та зазначає про те, що має намір позбавити позивача права власності на спірну квартиру. Для того, щоб захистити свої права щодо цієї квартири позивач вирішив звернутися до суду з позовною заявою, в якій просив виділити частку з майна, що є у спільній частковій власності. У процесі розгляду справи було призначено інженерно-технічну експертизу, яка повинна була вирішити питання щодо розподілу спірного житлового приміщення в натурі. Однак, відповідно до результатів проведеної експертизи, виявилося, що на даний момент немає технічної можливості поділити майно в натурі, внаслідок чого позивачем змінено предмет та підстави позову на усунення перешкод в користуванні майном. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Вказав, що відповідач змінила замки від приміщення в 2015 році, окремих ключів від приміщення позивач не має. Відповідач в належній сторонам квартирі здійснює підприємницьку діяльність, що перешкоджає позивачу в належному використанні квартири. Після звернення позивача до відповідача з приводу надання доступу до приміщення, позивачу почали надходити погрози. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, знаючи про дату, час та місце судового розгляду письмові заперечення, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON], яка показала, що знає позивача та відповідача особисто. Бачила, як позивач робив ремонт в квартирі, розташованій за адресою: вул. Шевченко 4/5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Приблизно в 2015 році вона була свідком, як позивач намагався пройти до квартири, розташованої за адресою: вул. Шевченко 4/5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, однак відповідач не пускала позивача до приміщення квартири. Свідок [PERSON] показала суду, що приблизно в червні 2016 року підійшла до входу в приміщення, розташоване за адресою: вул. Шевченко 4/5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де побачила [PERSON], яка на запитання, де знаходиться [PERSON], повідомила, що не бажає його допускати до приміщення, та відмовилась допускати її до приміщення, як знайому [PERSON] Згідно з ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить житлова квартира, розташована за адресою: вул. Шевченко 4/5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Частки у праві власності становлять по 1/2 /а.с.6, 7, 8, 10-12/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власним майном на свій розсуд. За ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ч.ч. 1,2 ст.358 ЦК України визначають, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2. ст. 7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом. Частиною 3 ст. 7 ЖК України передбачено, що власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством. Користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України. Так, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК України). Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст.155 ЖК України). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ст.156 ЖК України). Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.157 ЖК України). Також, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму (ст.158 ЖК України). Так, відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Матеріали справи не містять договору між сторонами з приводу порядку користування спільним частковим майном, доказів на підтвердження припинення чи обмеження права спільної часткової власності позивача. Показаннями свідків підтверджується створення відповідачем перешкод в належній реалізації права користування житловим приміщенням шляхом не допуску без пояснення належних причин позивача до житлового приміщення. За таких обставин, матеріали справи свідчать, що відповідач без належних правових підстав створює перешкоди позивачу у доступі до належного йому на праві спільної часткової власності майна, доказів протилежного суду відповідач не надала, внаслідок чого враховуючи положення ст.316, 319, 391 ЦК України, 150 ЖК України, суд вважає позовні вимоги в частині вселення позивача у житлову квартиру обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved