Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними дії Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці щодо невиплати йому у день звільнення всіх належних до сплати сум, стягнути з Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці недоплачену при звільненні суму одноразової допомоги на оздоровлення за 2013 рік у розмірі одного посадового окладу та стягнути середній заробіток за весь час затримки належних до виплати при звільненні сум по день фактичного розрахунку. Позов мотивований тим, що відповідачем у 2013 році проігноровано положення колективного договору про виплату одноразової допомоги на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу та при звільненні позивача з роботи 30.04.2014 року вказана виплата не увійшла до остаточного розрахунку, внаслідок чого порушено положення ст. 116 КЗпП України, тому у роботодавця виник обов'язок згідно ст. 117 КЗпП України виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення з підстав викладених у позові. Представник відповідача позов не визнає, у його задоволенні просить відмовити. Вказує, що у день звільнення 30.04.2014 року Городнянська житлово-експлуатаційна дільниця виплатила [PERSON] повністю заробітну плату включно по 30 квітня 2014 року і згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки» сплатила компенсацію позивачу за невикористані ним дні щорічної відпустки. При наданні щорічної відпустки у 2013 році позивач із заявою про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення до роботодавця не звертався. Така заохочувальна виплата не нараховується автоматично, а надається за заявою працівника, який не порушував у відповідному році трудової дисципліни. Працівник [PERSON] 14 жовтня 2013 року виписав формальний акт про періодичну перевірку і прочистку домових і вентиляційних каналів на комунальну квартиру [ADDRESS] та, будучи відповідальною особою з охорони праці, допустив працівників Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці до виконання робіт підвищеної небезпеки без проведення інструктажу, внаслідок чого був притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 231 КУпАП. Територіальним управлінням у Чернігівській області Держгірпромнагляд України складено припис № 30 від 16.04.2014 року, Городнянській житлово-експлуатаційній дільниці анульовано дозвіл № 178.11.74-70.20.2 на виконання робіт підвищеної небезпеки щодо обстеження, ремонту та чищення димарів, вентиляційних каналів. Таким чином, роботодавець вважає, що [PERSON] не являється таким, що не порушував трудової дисципліни Крім того, представник відповідача зазначає, що колективний договір поширюється на працівників Городнянської ЖЕД і не поширюється на осіб, звільнених з роботи. Тому право на стягнення з відповідача передбачених колективним договором сум матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік позивач мав за часів трудових відносин з відповідачем, але таке своє право не реалізував внаслідок чого після припинення трудових відносин вказане суб'єктивне право втратив. Оскільки суму матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік автоматично не належить включати до розміру виплат з фактичного розрахунку з працівником в день його звільнення, безпідставною представник відповідача вважає вимогу позивача про покладення на роботодавця обов'язку сплатити середній заробіток до часу фактичної виплати такої допомоги. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача і відповідача, оцінивши доводи викладені відповідачем в запереченнях, вивчивши письмові докази подані сторонами на обґрунтування своїх вимог і заперечень, визначившись із правовою нормою, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін, суд встановив наступне. 11.05.2011 року позивач був прийнятий на посаду майстра до Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці. 30.04.2014 року позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з вказаної посади. Такий період роботи позивача у відповідача узгоджується із записами у трудовій книжці [NUMBER] (а.с.8), оригінал якої досліджений у судовому засіданні. У відповідності до статуту Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці (а.с. 77-81) вказане підприємство створене згідно рішення виконкому Городнянської міської ради і засновником підприємства являється Городнянська міська рада. Разом з тим, підприємство має самостійний баланс, несе самостійно фінансові зобов'язання і створене з метою одержання прибутку. Надходження від фінансової діяльності (прибуток) використовується на потреби підприємства. Обмеження встановлено тільки щодо розпорядження майном власника. На підприємстві діє одноособовий виконавчий орган - начальник. 04 лютого 2013 року підписано колективний договір між роботодавцем в особі начальника Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці - Товстої М.І. та профспілковим організатором, уповноваженим представляти інтереси найманих працівників Городнянської ЖЕД (а.с. 5-7). Вказаний договір зареєстрований 05 березня 2013 року за реєстровим номером 14 Управлінням праці та соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації, про що свідчить напис про повідомну реєстрацію (а.с. 65). У відповідності до п.6.1 колективного договору роботодавець прийняв зобов'язання виплачувати одноразову допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу при наданні щорічної відпустки працівникам, які пропрацювали на підприємстві більше 2-х років та не мають порушень трудової дисципліни. Положення укладеного колективного договору та взятих роботодавцем зобов'язань відповідають за змістом положенням статтей 10-14, 18-19 КЗпП України. Сторони у процесі колективних переговорів встановили взаємні зобов'язання. Такі нормативні умови колективного договору мають всі ознаки правових норм, хоча і не походять від держави. Як і законодавчі, норми колективного договору носять обов'язковий характер для сторін такого договору, а випливаючі з нього суб'єктивні права підлягають судовому захисту. Судом встановлено, що 30.10.2013 року позивач звертався до начальника Городнянської ЖЕД із заявою про надання щорічної оплачуваної відпустки з 11.11.2013 року (а.с. 17). Наказом начальника Городнянської ЖЕД від 31.10.2013 року (а.с. 18) позивачу надано щорічну відпустку за минулий рік з 11.05.2012 року по 11.05.2013 року терміном 24 календарні дні з 11 листопада по 04 грудня 2013 року. Із дослідженого у судовому засіданні журналу обліку заяв працівників підприємства (а.с. 21-26) вбачається, що із заявою до роботодавця про надання матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2013 рік [PERSON] не звертався. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка профорганізатор [PERSON] засвідчив, що на засіданнях трудового колективу Городнянської ЖЕД протягом 2013 -2014 років працівником [PERSON] питання про відмову роботодавця надати йому допомоги на оздоровлення не підіймалось, скарг на відмову роботодавця зареєструвати заяву [PERSON] також не надходило. Одночасно вказує, що до дисциплінарної відповідальності [PERSON] не притягувався. Питання про неправомірність складеного ним акту про періодичну перевірку і прочистку домових і вентиляційних каналів на комунальну квартиру [ADDRESS] та безпідставність допуску працівників Городнянської житлово-експлуатаційної дільниці до виконання робіт підвищеної небезпеки без проведення інструктажу та про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за статтею 231 КУпАП розглядалось на засіданні трудового колективу у квітні 2014 року, при цьому обмежились виключно обговоренням такої ситуації та громадським осудом. Таким чином, невиплата позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки у 2013 році пов'язана з виявленою ним недбалістю в частині не ініціювання відповідного звернення до роботодавця при написанні у 2013 році заяви про щорічну відпустку за минулий рік. Невиплата такої допомоги у цьому разі не пов'язана з відмовою роботодавця. Одночасно, суд вважає хибною позицію представника відповідача про те, що позивач мав право на стягнення з роботодавця передбачених колективним договором сум матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік виключно у відповідний період трудових відносин, а оскільки таке суб'єктивне право він не реалізував, то фактично втратив його після припинення трудових відносин з роботодавцем. Визнаючи таку позицію відповідача необґрунтованою, суд виходить з того, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, суд у відповідності до статті 238 КЗпП України вправі винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Станом на 11 листопада 2013 року (час виходу у щорічну відпустку) позивач мав два роки трудового стажу у відповідача і не мав порушень трудової дисципліни. За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення одноразової допомоги на оздоровлення за 2013 рік підлягає задоволенню. При цьому суд керується, що таким, який має дисциплінарні стягнення визнається працівник до якого за порушення трудової дисципліни застосовувались в установленому законом порядку такі заходи: догана, звільнення. При цьому стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівнику під розписку. Підставою для звільнення позивача сторонами визначено п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто угода сторін, що не являється правовою підставою звільнення працівника з ініціативи роботодавця внаслідок порушення трудової дисципліни. Доказів про застосування до [PERSON] дисциплінарних стягнень роботодавцем не надано. Факт притягнення [PERSON] територіальним управлінням у Чернігівській області Держгірпромнагляд України до адміністративної відповідальності за ст. 231 КУпАП. та складення припису № 30 від 16.04.2014 року, в тому числі анулювання дозволу № 178.11.74-70.20.2 на виконання робіт підвищеної небезпеки не являється в розумінні статті 149 КЗпП України застосуванням дисциплінарного стягнення до [PERSON] Вимоги роботодавця, які виникли у нього до [PERSON] внаслідок анулювання дозволу № 178.11.74-70.20.2 на виконання робіт підвищеної небезпеки носять самостійний характер та у межах справи, що розглядається, не можуть взаємно компенсовуватись за рахунок суми належної працівнику одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення. Разом з тим, з огляду на те, що працівником не ініціювалось перед роботодавцем клопотання про виплату такої допомоги при виході у 2013 році у відпустку, підстав для визнання дій роботодавця незаконними під час проведення розрахунку 30.04.2014 року суд не знаходить. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки виплати вказаної допомоги по день фактичного розрахунку. Так, положення статті 117 КЗпП України застосовується судом при задоволенні вимог про стягнення заробітної плати у випадку, якщо роботодавцем такий розрахунок затриманий. Таким чином, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних при звільненні сум з дня наступного за днем пред'явлення працівником такої вимоги роботодавцю. Визначальним є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівнику в день звільнення сум та вина роботодавця. Враховуючи спеціальний порядок призначення матеріальної допомоги на оздоровлення, її сума не могла автоматично перейти у розрахунок виплат підприємства працівнику при його звільненні. Вимоги [PERSON] про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік роботодавцю в позасудовому порядку не пред'являлись . У відповідності до Рішення Конституційного суду України N 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року розтлумачено, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Одночасно судом враховується, що позовна заява [PERSON] зареєстрована в суді 14.05.2014 року (а.с.1-2), зміст позову доведений до відома роботодавця 16.05.2014 року. Вимоги позову по суті розв'язані судом 16.06.2014 року, тобто в розумний строк протягом якого, в тому числі, можливо б було розглянути таку вимогу роботодавцем, якщо б [PERSON] звернувся до нього безпосередньо, а не через суд. Такий період пов'язується з плануванням фінансових витрат та з проведенням розрахункових операцій через бухгалтерію роботодавця. Оскільки стягнення середнього заробітку з роботодавця за весь час затримки розрахунку при звільненні носить не право відновлювальний, а карний (штрафний) характер, суд, врахувавши конкретні обставини справи, не знаходить підстав для застосування до правовідносин сторін положення ст. 117 КЗпП України. В наведеній частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial