Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати відповідача виплатити йому належні при звільненні кошти з врахуванням вимог ст.117 КЗпП України. Надалі позивач уточнив позовні вимоги і просить зобовязати відповідача виплатити йому кошти в сумі 15300 грн. згідно наказу № 17 від 7 березня 2012 року, які використані для оплати добових працівникам ДП «Рівнедіпроводгосп» під час виконання польових інженерно-геодезичних та інженерно-геологічних вишукувань згідно укладених договорів на виконання робіт у звязку з неможливістю отримання цих коштів на відрядження з рахунку ДП «Рівнедіпроводгосп» по причині накладення арешту на кошти підприємства виконавчою службою Рівненського міського управління юстиції. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснив, що на рахунки підприємства був накладений арешт. Щоб сплатити борги підприємства та виконати замовлення, у відрядження працівники їздили за власні кошти, оскільки отримати кошти під звіт не могли. В наказі про виплату йому коштів зазначені лише добові витрати на відрядження, розмір яких встановлювався наказом про відрядження і по яких надавалися звіти. Інші витрати не обліковували та в звіти не включали. Він давав кошти працівникам за усної домовленості, що вони їх повернуть після отримання відрядних від підприємства. Оскільки на момент його звільнення кошти йому не були повернуті, зафіксував ці суми у наказі. Заборгованості по виплаті його відрядних коштів у відповідача перед ним немає. Кошти на руки працівникам не видавав, але компенсовував їх витрати за власний рахунок. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що підстав для повернення коштів позивачу немає, так як на підприємстві відсутні будь-які первинні документи, що підтверджували б факт здійснення таких виплат, доказів використання власних коштів на користь підприємства не надано. Наказ № 17 від 7 березня 2012 року на підприємстві відсутній та надалі був визнаний недійсним. Належні позивачу кошти при звільненні були виплачені повністю. В акті приймання-передавання справ відсутня заборгованість перед позивачем. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 12 березня 2010 року по 7 березня 2012 року працював на посаді директора державного підприємства «Проектно-вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп». 7 березня 2012 року звільнений з посади у звязку із закінченням терміну дії контракту. Після звільнення позивачу були виплачені розрахункові кошти, в тому числі і витрати на відрядження, що не заперечувалося позивачем в судовому засіданні та підтверджується відомостями на виплату грошей. Згідно ч.1 та ч.2 ст.60 ЦК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вимоги позивача про стягнення коштів ґрунтуються на тому, що він використовував власні кошти для виплати добових працівникам підприємства для виконання польових інженерно-геодезичних та інженерно-геологічних вишукувань. Правовідносини між підприємством і працівником у разі, коли для придбання товарів ( робіт, послуг ) працівнику видаються готівкові кошти під звіт та коли працівник придбав товари ( роботи, послуги ) для виробничих ( господарських ) потреб підприємства за рахунок власних коштів, мають характер трудових, але при умові, якщо працівник придбав товар ( роботи, послуги ) на потреби підприємства за власні кошти. Питання правомірності використання власних готівкових коштів працівниками підприємства для вирішення виробничих ( господарських ) питань їх подальшого відшкодування регулюються ст.1159, 1160 ЦК України. Відповідно до статті 1159 ЦК України особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобовязана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої було вчинено дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано. Частина 1 ст.1160 ЦК України передбачає право особи, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. У разі придбання працівником за власні готівкові кошти товарів для потреб підприємства звіт про використання таких коштів подається у визначені законодавством строки до бухгалтерської служби за формою, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 19 вересня 2003 року № 440 «Про затвердження форми Звіту про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, та Порядку складання вказаного Звіту». До звіту додаються документи, що підтверджують використання коштів. Облік розрахунків з підзвітними особами ведеться відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобовязань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291. За змістом п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, фіксування та підтвердження господарських операцій, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації ( власника ) на їх проведення, здійснюється на підставі письмових свідоцтв - первинних документів. Отже, якщо працівник придбав товар ( роботи, послуги ) на потреби підприємства за власні кошти, такий працівник звітує про витрачені кошти і додає до звіту первинні документи, що є підставою для відповідних розрахунків підприємства з працівником. З пояснень сторін вбачається, що не існує будь-яких угод між позивачем та відповідачем на використання власних коштів позивачем ( договір позики, поворотної фінансової допомоги, доручення тощо ). Позивач не вносив кошти на рахунок відповідача, ці кошти не обліковувалися на рахунку підприємства і позивач не отримував їх під звіт для виплати працівникам підприємства. Позивач мотивував свої вимоги тим, що він особисто та працівники підприємства не могли отримати кошти на відрядження з рахунку ДП «Рівнедіпроводгосп» в звязку з накладенням арешту на кошти підприємства виконавчою службою Рівненського міського управління юстиції. Відповідно до ч.1 ст.1158 ЦК України, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Ні в позовній заяві, ні у судовому засіданні позивач не зазначив, яка небезпека настання невигідних для ДП «Рівнедіпроводгосп» майнових наслідків загрожувала майновим інтересам цього підприємства, за наявності якої [PERSON] мав право без доручення вчинити дії, що були спрямовані на попередження, усунення або зменшення таких наслідків. Позивачем як доказ на обґрунтування заявлених вимог надано суду наказ № 17 від 7 березня 2012 року, яким визначено розмір коштів, які підлягали поверненню працівникам та особисто позивачу. Згідно змісту наказу бухгалтерію зобовязано повернути [PERSON] особисті кошти за рахунок частини коштів ( добових ) працівників інституту, які були на польових роботах, відповідно до наказів та списку працівників. Однак, вказаний наказ не можна вважати належним доказом, що підтверджує розмір понесених позивачем витрат на оплату відрядження працівників підприємства, оскільки такі витрати не підтверджені первинними документами. Позивач ствердив у судовому засіданні, що згідно звітів про використання коштів, наданих на відрядження, ці кошти належать працівникам підприємства, які мали їх повернути [PERSON] після виплати підприємством. Розписок від працівників за отримання ними коштів від нього позивач не брав, договорів не укладав. Документів, які б підтверджували факт надання особистих коштів на відрядження працівникам, у позивача немає. В наказах про відрядження, зазначених у наказі № 17 від 7 березня 2012 року, не вказано про використання працівниками особистих коштів ні своїх, ні директора підприємства [PERSON] Крім того, на момент звільнення позивача з посади директора заборгованість підприємства перед позивачем відсутня, про що свідчить перелік наявної дебіторської заборгованості ДП «Рівнедіпроводгосп» станом на 6 березня 2012 року та акт приймання-передавання справ. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлений позивачем позов необґрунтований відповідними нормами закону та не підтверджений належними і допустимими доказами, а тому в його задоволенні необхідно відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed