Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання послуг від 26 липня 2012 року № 200791, укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача внесені ним кошти та пеню в сумі 18 683 гривень 67 копійок, моральну шкоду у розмірі 3000 гривень., посилаючись на те, що 26 липня 2012 року між позивачем та ТОВ «Дія Фінанс» укладено договір №200791 та додатки до нього, предметом якого є надання послуг по адмініструванню системи придбання товару у групах (чи отримання відповідної суми в позику) на умовах діяльності програми «Розвиваюча», яка базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу. Незважаючи на укладення договору із відповідачем та сплату відповідних коштів, позивач так і не отримала від ТОВ «Дія Фінанс» коштів в сумі 50 000 гривень. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, зіславшись на обставини викладені у заяві, просить позовні вимоги задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача повторно в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців адреса місцезнаходження відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Дія Фінанс»: місто Житомир, вулиця Перемоги, будинок №75. Із зворотнім почтовим повідомленням вбачається, що судові повістки відповідачу не вручені по закінченню терміну зберігання (судові повістки приєднані до матеріалів справи). Згідно приписів ч.5 ст.74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, та виходячи із встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 26 липня 2012 року між [PERSON] та ТзОВ «Дія Фінанс» був укладений договір про надання послуг №200791 за умовами програми «Розвиваюча» (а.с.4-9). Відповідно до умов договору ТзОВ «Дія Фінанс», за згодою [PERSON], зобов'язується вчиняти від імені та за рахунок останнього певні дії (надати послуги), спрямовані на придбання товару (чи отримання відповідної суми в позику), зазначеного у додатку №1 до даного договору, на умовах діяльності програми «Розвиваюча», що міститься в додатку №2, який є невід'ємною частиною цього договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її організацію та діяльність у системі адміністрування; організовувати та проводити заходи по розподілу коштів, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму в позику; надати інші послуги і вчинити інші правочини, погоджені сторонами. У свою чергу [PERSON] зобов'язався одноразово сплатити реєстраційний платіж у день підписання сторонами даного договору та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 банківських днів із моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого ТзОВ «Дія Фінанс» здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми в позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги ТзОВ «Дія Фінанс» з організації діяльності програми (стаття 2 договору). На виконання умов договору [PERSON] сплатив відповідачу 15 500 гривень 07 копійок, що включає: реєстраційний платіж - 1500 гривень та щомісячні чисті внески в сумі 14000 гривень 07 копійок (а.с.15-18). Таким чином, [PERSON] сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, і ТзОВ «Дія Фінанс» без залучення власних коштів формувало групу клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Розвиваюча». Згідно з частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивач сплатив кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, і ТзОВ «Дія Фінанс» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Розвиваюча», суд приходить до висновку, що договір, укладений сторонами, порушує права позивача та суперечить вимогам ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст.215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний позивачем [PERSON] договір про надання послуг №200791 від 26 липня 2012 року є нікчемним внаслідок того, що його недійсність прямо передбачена законом. Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст.216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Частиною 3 ст.216 ЦК України зазначено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Оскільки судом встановлена нікчемність укладеного сторонами по справі правочину відповідно до ч. 2 ст.215 ЦК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача сплачені ним за договором грошові кошти в сумі 15 500 гривень 07 копійок. Крім того, за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з серпня 2012 року по липень 2013 року (а.с. 10), а з позовом до суду звернувся - 16.06.2014 року, не представивши суду розрахунку пені. Таким чином з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у стягненні пені. Не підлягає до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 (трьох тисяч) гривень моральної шкоди виходячи із вимог п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону \Пункт 5 частини першої статті 4 в редакції Закону № 3390-VI від 19.05.2011). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки Законом України «Про захист прав споживачів» позивача звільнено від сплати судового збору, відтак, з урахуванням майнової вимог позивача, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок

Outcome: partial