Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що під час спільного проживання сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Також під час спільного проживання відповідачка отримала в ТОВ Банк «Фінанси і кредит» кредитні кошти в сумі 50 000 грн. на підставі договору № 483/05-КЗ від 08 липня 2005 року з кінцевим терміном погашення до 08 липня 2012 року, крім того на виконання умов договору був укладений договір іпотеки, предметом якого був належний сторонам на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. 12.05.2006 року відповідачка уклала додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 483/05-КЗ та збільшила суму ліміту по кредитній лінії на 20 000 грн., тому загальна сума заборгованості становила 70 000 грн. З часом спільне життя у сторін не склалося і рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка не здійснювала погашення кредиту, а тому позивач змушений був погашати кредит, щоб не існувала загроза звернення стягнення на предмет іпотеки. В 2009 році позивач звернувся до Коломийського міськрайонного суду з позовною заявою про розподіл майна подружжя, зокрема просив виділити йому зобов'язання за кредитним договором між відповідачкою та ПАТ «Фінанси та кредит» в сумі 22 059 грн. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 квітня 2012 року було вирішено виділити позивачу зокрема, зобов'язання за кредитним договором між відповідачкою та ПАТ «Фінанси та кредит» в сумі 22 059 грн. Всього за період з січня 2009 року та по вересень 2011 року позивачем сплачено на користь банку 57 483,57 грн. тобто ним виконання зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № 483/05-КЗ від 05 липня 2005 року. Отже, на підставі наведеного зобов'язання перед банком згідно умов договору іпотеки позивачем виконано. Відповідно позивач вважає , що у нього виникло право стягнути з відповідачки половину сплачених ним коштів на погашення кредиту [PERSON] В судовому засіданні позовні вимоги представник позивача підтримав в повному обсязі, просить стягнути з відповідачки 28 605, 36 коп. в рахунок сплачених коштів за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 483/05-КЗ від 08 липня 2005 року та судовий збір, який останнім був сплачений,згідно поданої до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.29). Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, вказали, що кредитні кошти в сумі 22059 грн. вже були предметом розгляду і стосовно цих коштів вже є рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.04.2012 року ,яке набрало законної сили, тобто судом вже вирішено правовідносини, які виникли між сторонами ще у 2012 році. Що стосується відстоків, то оскільки це є похідна сума від основної суми боргу, то позивач відповідно повинен був сплачувати ці кошти самостійно. Просять у позовних вимогах відмовити. Крім цього, відповідачка та її представник подали до суду заяву про застосування строку позовної давності і відмовити позивачу в позовних вимогах. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки та її представника, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в шлюбних відносинах з лютого 1984 року. Під час спільного проживання сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Також під час спільного проживання відповідачка отримала в ТОВ Банк «Фінанси і кредит» кредитні кошти в сум 50 000 грн. на підставі договору № 483/05-КЗ від 08 липня 2005 року з кінцевим терміном погашення до 08 липня 2012 року, крім того на виконання умов договору був укладений договір іпотеки, предметом якого був належний сторонам на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. 12.05.2006 року відповідачка уклала додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 483/05-КЗ та збільшила суму ліміту по кредитній лінії на 20 000 грн., тому загальна сума заборгованості становила 70 000 грн. З часом спільне життя у сторін не склалося і рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між сторонами було розірвано,а 20 січня 2009 року відділом РАЦС по м.Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис №9 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачка не здійснювала погашення кредиту, а тому позивач змушений був погашати кредит, щоб не існувала загроза звернення стягнення на предмет іпотеки. У 2009 році позивач звернувся до Коломийського міськрайонного суду з позовною заявою про розподіл майна подружжя, зокрема просив виділити йому зобов'язання за кредитним договором між відповідачкою та ПАТ «Фінанси та кредит» в сумі 22 059 грн. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 квітня 2012 року було вирішено виділити позивачу зокрема, зобов'язання за кредитним договором між відповідачкою та ПАТ «Фінанси та кредит» в сумі 22 059 грн. Дане рішення не було оскаржено жодною з сторін, набрало законної сили. За період з січня 2009 року та по вересень 2011 року позивачем було сплачено на користь банку 57 483,57 грн. тобто ним було проведено виконання зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № 483/05-КЗ від 05 липня 2005 року. Станом на час розгляду даної позовної заяви, зобов'язання перед банком згідно умов договору іпотеки позивачем виконано. На доказ , представником позивача представлено суду квитанції про оплату кредитних коштів банку, які долучені судом до даної справи. У відповідності до ст.60 Сімейного кодексу , майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно з ч.3 ст.61 СК України передбачено , що якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 ст.65 України передбачено, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з роз`ясненнями п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається,що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна,наявного на час припинення спільного ведення господарства,з`ясувати джерело і час його придбання.До складу майна,що підлягає поділу,вкдючається загальне майно подружжя,наявне у нього на час розгляу справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями,що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Згідно з правовим висновком ВСУ по цивільній справі №6-539цс16, в якій розглядались аналогічні правовідносини, зазначено, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики, позивач одержав для погашення кредиту, за який було придбано житловий будинок, який був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ВСУ вказав в мотивувальній частині своєї постанови, що у подружжя ,окрім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладених договорів позики виникає також зорбов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, який був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. ВСУ зазначив, що для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу. Дана правова позиція є обов`язковою для суду першої інстанції при вирішенні аналогічних спорів. Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя (ухвала ВССУ від 15.05.2017року у справі № 718/585/16-ц). Так само в своїх правових позиціях ВСУ в постанові Судової палати в цивільних справах від 27.04.2016 року №6-486цс16, прийшов до висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти і отриманий за їх рахунок автомобіль, в результаті укладення кредитного договору, також і виникає обов`язок в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредиту,виконання якого подружжя повинно винувати солідарно. Адже якщо згідно ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах родини, то кошти які були отримані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 4 ст. 65 СК передбачає, що договір,який укладений одним з подружжя, укладений одним з подружжя в інтересах родини, створює обов`язки для другого з подружжя,якщо майно,отримане по договору, використано в інтересах родини. Таким чином, при розподілі майна повинні бути враховані борги подружжя і правовідносини по обовязкам,які виникли в родині. Як вбачається з представлених позивачем документів - саме він оплачував кредитні кошти згідно договору кредитної лінії від 8 липня 2005 року, який було укладено між відповідачкою та банком «Фінанси та кредит», сума сплачених позивачем кредитних коштів становить 57483,57 грн., з яких половина коштів це є 28605,36 грн. У відповідності до статті 256 ЦК України в редакції 2003 року, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачкою та її представником до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовною заявою 15 листопада 2016 року , відповідно ,по-перше, пропустив строк позовної давності, не подав клопотання про його поновлення, не навів причин поважності пропущення строку. По-друге, є рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.04.2012 року, в якому сам позивач брав на себе оплату кредиту перед банківської установою і судом було постановлено рішення, яким дане бажання позивача є підтвердженим. Дане рішення набрало законної сили, з дати його ухвалення минуло більше 3-х років. Як зазначено в правових позиціях ВСУ (постанова від 22.03.2017 року справа№6-3063 цс16) без заявлення сторони в спорі позовна давність застосовуватись не може бути застосована за жодних обставин. Так, відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони в спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який встановлював би інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони в спорі суд не застосовує позовної давності. Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони в спорі. Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони в спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Тому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Як зазначалось вище відповідачка подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Сторонам по справі було надано рівні можливості щодо представлення доказів по справі та обґрунтування своєї позиції і позивач надав суду документи, які підтверджують наявність боргових зобов`язань - кредитних коштів в банківській установі, які були отримані під час шлюбних стосунків з відповідачкою, які він погашав. Однак, і сам позивач і відповідачка надали суду рішення суду, яке набрало законної сили в квітні 2012 року, предметом якого вже були саме кредитні кошти банківської установи, оплату яких на себе добровільно взяв позивач, дане рішення не було оскаржене позивачем, набрало законної сили. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами України і є обов'язковими для виконання на всій території України. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Крім цього, у відповідності до ст.223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Щодо твердження представника позивача, що строк позовної давності було зупинено в зв`язку з подачею позивачем у 2013 році позову, то суд зазначає, що у відповідності до ст.265 ч.1 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. В випадку позивача, його позов було залишено без розгляду ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 8 січня 2014 року, про що свідчить долучена до матеріалів справи копія ухвали представником позивача. За таких обставин, з врахуванням заяви про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку , що в позовних вимогах слід відмовити, оскільки зазначена сума кредитних коштів вже була предметом розгляду в суді. На підставі наведеного та ст.124 Конституції України, ст.ст.60,61,65 СК України, ст.ст.16,256,265 ч.1, 267, 544 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», правових висновків Верховного Суду України у справах №6-539цс16 від 14.09.2016 року, №6-486цс16 від 27.04.2016 року , №6-3063 цс16 від 22.03.2017 року та

Outcome: dismissed