Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір оренди земельної ділянки між Фермерським господарством «Зоря» та [PERSON], зареєстрований 08.05.2008 року за реєстраційним номером 04.08.781.02306 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею 07 квітня 2009 року за № 04.09781.00016 недійсним з часу його укладення, стягнути з відповідача - Фермерського господарства «Зоря» с.Білоусівка Драбівського району Черкаської області на його користь 37018,50 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задоволити, пояснив, що він є власником земельного паю в адмінмежах с.Білоусівка Драбівського району Черкаської області. З 2004 року його земельна ділянка знаходилась в оренді ФГ «Зоря», проте договір був укладений на 3 роки до 2007 року. За це відповідач сплатив йому 15 000 грн. Потім договір він не укладав і земельною ділянкою з невідомих причин не цікавився.. Коли в 2014 році він вирішив свою ділянку здати в оренду, дізнався, що у відділі Дрежземагенства в Драбівському районі 08.05.2008 року був зареєстрований договір оренди із ФГ «Зоря». Проте договір оренди з відповідачем він не підписував. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач у 2004 році звернувся до нього із проханням дати йому кошти. За домовленістю він позичив кошти в сумі 15000 грн., а позивач заставив свою земельну ділянку. Потім позивач оформив на його сина [PERSON] довіреність на право розпоряджекння цією ділянкою, тобто фактично він продав землю. Тому, в 2007 році, коли обов»язковою була реєстрація договорів оренди, син уклав із ФГ «Зоря» договір оренди від імені [PERSON] З відшкодуванням збитків не погоджується, оскільки якби 15000 грн., які він дав позивачу в 2004 році, поклав на депозит, мав би 90375, 75 грн. відсотків. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,74 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адмінмежах Білоусівської сільської ради на підставі державного акта серії ЯБ № 155782 від 20 вересня 2004 року. В судовому засіданні встановлено, що Фермерським господарством «Зоря» 1 січня 2008 року був оформлений договір оренди землі із позивачем [PERSON] терміном на 15 років, який був зареєстрований у Драбівському райвідділі ЧРФ центру ДЗК при Держкомземі України 08.05.2008 року за № 04.08.781.02306. Сторони не оспорюють того факту, що [PERSON] оспорюваний договір не підписував. З пояснень представника відповідача, договір підписав його син [PERSON], на якого позивач оформив довіреність на право розпорядження своєю земельною ділянкою. Проте, як вбачається із копії вказаної довіреності від 24 вересня 2004 року, її термін закінчився 24 вересня 2007 року, тобто до дати укладення оспорюваного договору оренди. Відповідно ч.1 ст.248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі закінчення строку довіреності. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний договір позивач не підписував, а [PERSON] на момент підписання договору повноважень представника не мав. Згідно ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Відповідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому суд вважає за необхідне в частині стягнення завданої шкоди в сумі 37018 грн. відмовити з наступних підстав. В позовній заяві позивач обгрунтовує свою вимогу тим, що оскільки відповідач вчинив підроблення договору, він має відшкодувати збитки, зокрема дохід, який би він отримав, коли б його право не було порушене, який відповідає розміру орендної плати, що складає 4,5 % від нормативної оцінки землі. Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Із загальних правил, встановлених ч.1 та ч.2 ст.1166 ЦК України, вбачається, що на особу може бути покладено цивільно-правову відповідальність за умови наявності її вини у заподіянні шкоди або коли особа, що завдала шкоди доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як встановлено із досліжених в судовому заксіданні доказів, 24 вересня 2004 року позивач та [PERSON] (син голови ФГ «Зоря») мали намір укласти заборонений законом правочин, направлений на купівлю земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності, тобто обидва діяли неправомірно. Як вбачається із копії розписки від 24 вересня 2004 року, [PERSON]дав Бугайчуку І.Є розписку в тому, що отримав у нього 15000 грн. в рахунок купівлі-продажу земельної ділянки розміром 4,74 га. В цей же день була нотаріально посвідчена довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] право користуватись і розпоряджатись земельною ділянко розміром 4, 74 га, зокрема заключати договори оренди з правом відчуження з моменту, коли оформлення таких угод буде дозволено законом. Для цього [PERSON] дав право [PERSON] одержувати належні йому гроші. Таким чином, позивач вважав, що він продав свою земельну ділянку, фактично виразив свою волю оформленням наведених правових документів. Він же, маючи на меті отримання грошей в сумі 15000 грн., був інціатором незаконного (удаваного) правочину. Той факт, що позивач тривалий час не цікавився своєю земельною ділянкою, не звертався до уповноважених органів із заявами про самовільний захват землі та відшкодування збитків, вказує на дійсність його наміру продати свою земельну ділянку в 2004 році та переконання в тому, що такий правочин відбувся. Згідно п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України заборонено відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництване раніше 1 січня 2016 року. Крім того, суд вважає, що позивач безпідставно вимагає відшкодування завданих збитків саме в розмірі орендної плати за час користування з 2008 року з таких підстав. Згідно ч.1 ст.28 Закону, орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Відповідно ч.2 ст.28 Закону, збитками вважаються: -фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; - доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору. Згідно ч.3 ст.28 Закону, розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних. У разі дій орендаря, не передбачених договором оренди, що призвели до зміни стану земельної ділянки, витрати на їх здійснення орендодавцем не відшкодовуються. Тобто із змісту наведених норм вбачається, що правовою підставою для відшкодування збитків орендарю є чинний договір оренди землі, проте такий договір, як визнано судом, є недійсним. Таким чином, позивач не надав належних доказів для підтвердження заподіяння збитків. Згідно ст. 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України своєю постановою від 19 квітня 1993 року № 284 затвердив Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі Порядок). Згідно п. 2 Порядку, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Розрахований позивачем розмір збитків не визначався відповідною комісією та не відповідає Методиці визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, що була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 року №963. На підставі викладеного,

Outcome: partial