Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 05.03.2012 року перебуває у шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу спільних малолітніх чи неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося з різних причин (втрата взаємних почуттів, постійні сварки, непорозуміння та ін.). Позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Подружні відносини між ними фактично припинилися, спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно немає. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд шлюб розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив суд розглянути справу без його участі, його позов про розірвання шлюбу - задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає і не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2012 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Від спільного проживання неповнолітніх дітей не мають. Сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведеться. Міри , прийняті судом для примирення сторін, результатів не дали. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося у зв`язку із втратою взаємних почуттів, непорозуміння та постійні сварки, що призвело до припинення шлюбних відносин. За наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому надалі є недоцільним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач не заявляла про відновлення їй дошлюбного прізвища - « [PERSON] », тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved