Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказував, що він працює на посаді старшого майстра у відповідача - комунальному підприємстві «Зелене будівництво» Сумської міської ради. У квітні 2017 року директором даного підприємства надано два доручення позивачу, які, на його думку, останнім безпідставно не виконані. В результаті даних обставин, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення йому догани. В свою чергу, позивач вважає, що доручення директора відповідача не відповідали його посадовим завданням та обовязкам, і взагалі не могли бути виконані ним з обєктивним причин, а тому, просив визнати протиправним та скасувати накази, якими доручалося виконання такої роботи та оголошувалася догана. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти них. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює на посаді старшого майстра у відповідача - комунальному підприємстві «Зелене будівництво» Сумської міської ради. Завдання та обовязки позивача на вказаній посаді закріплені в посадовій інструкції, яка 31 березня 2017 року затверджена директором відповідача і зі змістом якої ознайомлений під підпис сам позивач (а.с. 8-9). Із змісту даної посадової інструкції йдеться про те, що старший майстер зобовязаний здійснювати контроль над роботою підлеглих йому майстрів по виконанню всіх нижчеперелічених пунктів і при необхідності брати особисту участь у їх виконанні та заміщати тимчасово відсутнього майстра, зокрема: - своєчасно готувати виробництво, забезпечувати розстановку бригад на робочі місця; - брати участь у прийманні закінчених робіт з реконструкції ділянки, ремонту технологічного устаткування, механізації та автоматизації виробничих процесів і ручних робот; - перевіряти якість виконуваних робіт: здійснювати заходи щодо запобігання браку та підвищення якості продукції (робіт, послуг); - забезпечувати правильне використання виробничих приміщень, обладнання, оснащення та інструменту, рівномірну роботу бригад підприємства; - здійснювати виробничий інструктаж робітників, проводити заходи щодо виконання правил охорони праці, техніки безпеки та виробничої санітарії, технічної експлуатації устаткування та інструменту, проводити виховну роботу в колективі; - контролювати дотримання робітниками правил охорони праці і техніки безпеки, виробничої та трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку; - проводити первинний, повторний та позаплановий інструктаж на робочих місцях з підлеглим персоналом та організовувати стажування з техніки безпеки кожного знову прийнятого працівника. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою. Згідно ст. 130 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. При цьому, ст. 31 КЗпП України забороняє власнику або уповноваженому ним органу вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Таким чином, позивач зобовязаний виконувати розпорядження керівника, але в межах своїх трудових обовязків. Судом встановлено, що 21 квітня 2017 року відповідачем прийнято наказ № 67, яким притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани. У якості підстави для оголошення догани, у вказаному наказі зазначено, що позивач не виконав усне доручення керівника відповідача від 19 квітня 2017 року про закріплення за ним автомобіля [NUMBER] та оформлення належним чином шляхових листів, а також відмовився від виконання розпорядження про тимчасове виконання обовязків інженера з охорони праці на підприємстві на підставі наказу № 65 від 20 квітня 2017 року. Із матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2017 року відповідачем надавалося усне розпорядження позивачу про оформлення належним чином шляхових листів на закріплений за ним автомобіль [NUMBER]. Позивач під час свого виступу пояснив, і це підтверджується наказом відповідача № 141/1 (а.с. 18), що даний автомобіль був закріплений за ним у 2016 року та перед кожним виїздом, шляхові листи на нього видавалися і заповнювалися уповноваженою на підприємстві особою - механіком, а він лише мав ставити свої підписи про його прийняття та повернення. Дана обставина не заперечувалася представником відповідача, а тому, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягала окремому доказуванню. В той же час, позивач стверджував, що відповідач не розяснював йому, в чому саме полягає оформлення належним чином шляхових листів. Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, дане формулювання означає, що позивач мав ставити свої підписи у шляхових листах та зазначати покази спідометра (пройдений автомобілем кілометраж), залишок пального, але позивач безпідставно відмовився це робити. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, представник відповідача не зміг пояснити яким нормативним документом передбачено, що водій службового автомобіля має заповнювати шляхові листи в частині показів спідометру на момент виїзду та заїзду, вимірювати залишок пального. Дослідивши дані обставини, суд зазначає, що посадова інструкція позивача не містить обовязку чи завдання по складанню та заповненню шляхових листів на службовий автомобіль. Крім того, 19 березня 2013 року Державною службою статистики України прийнято наказ № 95 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Державного комітету статистики України від 17 лютого 1998 року № 74 «Про затвердження типової форми первинного обліку роботи службового легкового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування», яким фактично відмінено як форму шляхового листа службового автомобіля, так і порядок його заповнення, відповідальних осіб за його складання. Іншого документу, який би врегульовував порядок заповнення шляхових листів на підприємстві та відповідальну за це особу, відповідачем до суду не надано. Не дивлячись на відсутність нормативного врегулювання питання заповнення шляхових листів, позивачем надано до суду копії шляхових листів на вказаний автомобіль за 19 квітня 2017 року, 20 квітня 2017 року та 21 квітня 2017 року, які підписані механіком підприємства та самим позивачем, також в цих листах вказані покази спідометра (а.с.47-49) В свою чергу, представником відповідача надано до матеріалів справи копії подорожніх листів службового легкового автомобіля від 03 квітня 2017 року, від 11 квітня 2017 року, 12 квітня 2017 року, 13 квітня 2017 року, 14 квітня 2017 року, 18 квітня 2017 року, 19 квітня 2017 року(а.с.33-39). Суд вважає, що надані представником відповідача подорожні листи за період з 03 квітня 2017 року до 18 квітня 2017 року взагалі не стосуються предмету спору, а тому, згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України, не можуть вважатися належними та допустимими доказами, оскільки усне розпорядження про оформлення шляхових листів позивач отримав лише 19 квітня 2017 року. Тобто, в даному випадку підлягають дослідженню лише обставини оформлення шляхових листів за період з 19 квітня 2017 року (моменту надання позивачу усного розпорядження) по 21 квітня 2017 року (момент притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання усного розпорядження). Що ж стосується подорожнього листа від 19 квітня 2017 року (а.с.38), наданого представником відповідача, то він взагалі не містить жодного підпису: ні механіка, ні водія, ні бухгалтерії, ні печатки (штампу) відповідача. Сторони не заперечували тих обставин, що списання паливно-мастильних матеріалів на підприємстві здійснюють працівники бухгалтерії на підставі шляхових листів, які передаються механіком підприємства. В той же час, матеріали справи не містять доповідних записок, пояснень працівників бухгалтерії стосовно причин не підписання ними подорожнього листа від 19 квітня 2017 року, наданого представником відповідача. Також матеріали справи не містять пояснень працівників бухгалтерії стосовно того, що надані позивачем шляхові листи не відповідають дійсності або що позивач відмовлявся їх підписувати, а тому суд критично ставиться до подорожнього листа від 19 квітня 2017 року, який надав представник відповідача і який не зміг взагалі нічого пояснити з приводу копій шляхових листів, що надав позивач та які містять підписи уповноважених працівників підприємства. З огляду на вказані обставини у сукупності, суд дійшов до висновку, що позивач не порушував трудової дисципліни при користуванні закріпленим за ним автомобілем. Судом також встановлено, що 20 квітня 2017 року відповідачем приймався інший спірний наказ № 65, яким покладалися на позивача - [PERSON] обовязки інженера з охорони праці. При цьому, як встановив суд, позивача не ознайомлювали з посадовою інструкцією інженера з охорони праці. Як пояснив представник відповідача, покладені за даним наказом на позивача обовязки інженера з охорони праці розповсюджувалися не тільки на його підлеглих, а й всіх працівників підприємства, загальна чисельність яких на той момент складала більше 50 осіб. Необхідність покладення на позивача таких обовязків пояснювалася тим, що інженер з охорони праці перебуває на лікарняному, а позивач має спеціальні знання та підготовку з охорони праці. Суд, дослідивши надані сторонами докази та пояснення, дійшов до висновку, що покладення на позивача таких обовязків не відповідає його посадовій інструкції. Посадова інструкція позивача від 31 березня 2017 року хоча і містять посилання на закріплення за ним обовязків з виробничого інструктажу, проведення заходів щодо правил охорони праці, техніки безпеки, але, як зазначено в п. 1 розділу ІІ цієї ж інструкції, розповсюджується виключно на підлеглих йому працівників (майстрів 4 особи), а не на всіх працівників підприємства (більше 50 осіб). Більш того, судом також встановлено, що позивач не має відповідної підготовки з охорони праці, порівняно з тими роботами, які проводяться на підприємстві. Зокрема, з пояснень позивача йшлося, що на підприємстві, окрім іншого, здійснюється хімічна обробка рослин, проводяться зварювальні роботи тощо. Дана обставина не була спростована представником відповідача. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону праці» на підприємстві з кількістю працюючих 50 і більше осіб роботодавець створює службу охорони праці відповідно до типового положення, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці. На підприємстві з кількістю працюючих менше 50 осіб функції служби охорони праці можуть виконувати в порядку сумісництва особи, які мають відповідну підготовку. Таким чином, суд вважає, що у відповідача має бути створена служба з охорони праці відповідно до типового положення, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці, а не покладати виконання обовязків на одну особу, тим більше позивача, який не уповноважений трудовою угодою виконувати такі обовязки і не володіє у повному обсягу відповідною підготовкою. Суд також погоджується з доводами позивача, що покладені на нього обовязки не передбачені трудовою угодою, є істотною зміною умов праці. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Таким чином, зміна істотних умов праці допускається лише у разі змін в організації виробництва і праці і за умови повідомлення працівника не пізніше ніж за два місяці до їх проведення. Зі змісту даної норми права також вбачається, що право роботодавця розширювати коло обовязків працівника обмежене. І ці обмеження, зокрема, стосуються розширення трудових обовязків за межі, що існували при прийнятті працівника на роботу. У разі виникнення необхідності розширення трудових обовязків працівника у роботодавця є два варіанти: 1) або отримати згоду працівника; 2) або (за наявності підстав) використовувати порядок, встановлений ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач не отримував згоди позивача на розширення (зміну) його трудових обовязків, як і не надав доказів проведення зміни в організації виробництва і праці, які б дозволяли змінити істотні умови праці позивачу та доказів завчасного повідомлення позивача про проведення таких змін. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги про скасування наказу від 20.04.2017 року №64 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за розгляд судом двох позовних вимог немайнового характеру в сумі 1380 грн.

Outcome: approved