Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про поділ спільного сумісного майна, в якій просив суд: -визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS]; -визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на ту обставину, що у період перебування у шлюбі 11 березня 2005 року позивачем та його дружиною [PERSON] (відповідач 1), а також їх малолітньою дочкою [PERSON] (відповідач 2), від імені якої діяли [PERSON] та [PERSON], як батьки, було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказує, що 22.12.2009 шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Як підставу для звернення з позовом позивач зазначає, що оскільки під час перебування в шлюбі сторони придбали кожен по 1/3 частині спірної квартири, тобто у спільній сумісній власності подружжя перебувало 2/3 частини спірної квартири, то існує спір, який підлягає вирішенню судом, в зв'язку з чим просив суд позов задовольнити. 07.12.2015 ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачем до суду була подана заява в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. 22.11.2016, 15.03.2016, відповідачі в судове засідання не з'явились, повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, не зважаючи на те, що були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, оскільки неявка відповідачів не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що у період перебування у шлюбі 11 березня 2005 року позивачем та його дружиною [PERSON] (відповідач 1), а також їх малолітньою дочкою [PERSON] (відповідач 2), від імені якої діяли [PERSON] та [PERSON], як батьки, було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5), згідно якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли у рівних частках квартиру [ADDRESS]. 22.12.2009 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції, актовий запис № 995. Відповідно до частини першої статті 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що «спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (пункт 23)». Згідно з частиною першою статті 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом. Оскільки суд встановив, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування їх у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки сторін в цій квартирі є рівними. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування в шлюбі сторони придбали кожен по 1/3 частині спірної квартири, тобто у спільній сумісній власності подружжя перебувало 2/3 частини спірної квартири. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про поділ майна подружжя та визнання: в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], та в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю. Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК України, суд зазначає, що з відповідача 1 належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1512,00 грн.

Outcome: approved