Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] з тих підстав, що остання понад рік без поважних причин в зазначеному житлі не проживає. В позові [PERSON] вказав, що він є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку крім позивача та його дочки, зареєстрована його колишня дружина [PERSON], з якою шлюб було розірвано 29 лютого 2012 року. Восени 2011 року відповідач, забравши свої речі виїхала з належного позивачу будинку, хоча залишається зареєстрованою до цього часу. Особистих речей відповідача в будинку немає, ніяких додаткових угод щодо користування приміщенням не укладалося. Реєстрація відповідача у вищевказаному будинку створює перешкоди і незручності для реалізації його прав як власника, зокрема в отриманні державної допомоги у вигляді отриманні субсидії. Ухвалою суду від 07 лютого 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з'явився, від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява в заяву в якій просила розглянути справу у їх відсутність, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подала, повідомлена належним чином через оголошення на сайті суду про судове засідання, у зв'язку з чим, згідно ч. 5 ст. 279, ст.ст. 280-281 ЦПК України, справа розглянута у порядку заочного розгляду за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Договором дарування будинку від 26 грудня 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 лютого 2009 року, підтверджується, що будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с 8-9). Згідно довідки відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 21.02.2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 лютого 2012 підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10) Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Будинок [ADDRESS] є майном (житлом) позивача, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї власника житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. В позові [PERSON] стверджував, що відповідач з 2011 року, тобто більше року, не проживає в будинку, власником якого є позивач. На підтвердження даних тверджень позивач надав суду акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 29 лютого 2019 року, в якому значиться, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2012 року. На думку суду позивач довів той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації тому її слід визнати такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

Outcome: approved