Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 5 лютого 2014 року до [PERSON] про стягнення шкоди, в якому прохав стягнути з відповідача - [PERSON], який мешкає за адресою: 36000, [ADDRESS] покриття завданої шкоди в розмірі 3489,13 грн. на користь державного підприємства «Південна залізниця» (р/р 260081101128 в Харківській філії «Експрес -Банк» м. Харкова, МФО 350716, код 04841050), а також стягнути з відповідача - [PERSON] - судовий збір в розмірі 350, 00 грн.. Позивач у своєму позові вказував, що [PERSON] знаходився з позивачем у трудових правовідносинах. Відповідач був прийнятий на роботу провідником пасажирських вагонів (дальнього та місцевого сполучення) Полтавської вагонної дільниці Південної залізниці згідно наказу начальника дільниці від 11.04.2011 року №113/ос. Враховуючи вимоги ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» та постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року № 764, з ним був укладений контракт від 11.04.2014 року № 1302, яким передбачені обов'язки сторін, умови оплати, відповідальність, умови додаткового розірвання, інше. Пунктом 4 контракту передбачено, що працівник зобов'язується чесно і сумлінно виконувати вимоги діючої Інструкції провідника пасажирського вагону № 0038, інші нормативні документи, що регламентують порядок роботи провідника пасажирського вагону. Пунктом 18 (підпункт «а») контракту передбачено, що працівник може бути звільнений, а контракт розірваний до закінчення його терміну в разі встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів або надлишкової ручної поклажі. Відповідно до наказу Укрзалізниці від 11.05.2011 року № 185-Ц «Про затвердження Порядку використання автоматизованої системи відбору кандидатів на вакантні робочі місця працівників поїзних бригад та Порядку використання автоматизованої системи формування поїзних бригад» за результатами автоматизованого відбору Відповідач у вересні 2012 року був направлений Позивачем на обслуговування поїзду №91/92 сполученням «Кременчук - Полтава - Москва» в якості провідника пасажирського вагону. Зазначений поїзд є поїздом міждержавного сполучення. Держави-учасники СНД, в тому числі і Україна, уклали «Соглашение об экономической ответственности за провоз безбилетных пассажиров, излишней ручной клади, неоформленого багажа, грузобагажа и непередачу для реализации мест в пассажирских поездах» (далі - Соглашение). «Соглашение» передбачає економічну відповідальність та порядок оформлення документів у випадках провозу безквиткових пасажирів поїзними бригадами однієї залізниці на території іншої залізниці. Безквитковим вважається пасажир, виявлений в пасажирському поїзді без проїзних документів, що дають право проїзду в даному поїзді (п.1.1 «Соглашения»). Пунктом 4.1 «Соглашения» зазначено, що підставою для економічної відповідальності залізниці є акт, складений ревізорами, які здійснюють перевірку поїзду. Згідно пункту 5.1 «Соглашения» за провіз кожного безквиткового пасажира залізниця формування поїзду несе відповідальність перед залізницею слідування поїзду, контролюючими особами якої виявлено факт порушення. Розмір відповідальності складає подвоєну вартість квитка без вартості плацкарти, розрахованої по Міждержавному пасажирському тарифу за всю відстань слідування поїзда по території державної залізничної адміністрації, на якій виявлено факт порушення. Відповідно до пункту 6.1 «Соглашения», залізниця, працівниками якої були оформлені акти, направляє на залізницю, що допустила порушення перелік актів та рахунок для сплати. При підтвердженні порушення залізницею рахунок акцептується та включається у сальдову відомість або бухгалтерську виписку. Розрахунки з залізничними адміністраціями інших держав, у тому числі й по виконанню умов «Соглашения», здійснює в Україні Державне підприємство «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень», що входить до складу Укрзалізниці. Зазначені вимоги «Соглашения» та посадових інструкцій відповідачу доводилися у встановленому порядку на інструктажах, що проводились перед рейсами відповідальними особами Позивача. 10.09.2012 року до Полтавської вагонної дільниці Південної залізниці надійшов акт А 025715, складений 07.09.2012 ревізорами ВАТ «ФПК» РФ про те, що під час перевірки на дільниці Москва - Тула поїзда №91 сполученням «Москва - Полтава - Кременчук» провідник пасажирського вагону [PERSON] у СВ вагоні, де знаходиться його робоче місце, допустив перевезення 2 безквиткових пасажирів від ст. Москва до ст. Тула. Провина відповідача була встановлена 10.09.2012 року на оперативній нараді при начальнику Полтавської вагонної дільниці Гіль A.B. Винні дії відповідача виразилися в порушенні вимог 7.3 «Правил перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України»., п.2.11, п.2.13, п.2.14, п.8.2.1 Інструкції провідника пасажирського вагону № ЦЛ-0038», п. 4 умов контракту № 1334 від 25.01.2012. Зазначені дії відповідача призвели до застосування до позивача економічної відповідальності, передбаченої «Соглашением». Згідно наказу начальника дільниці від 27.09.2012 року № 165/ос відповідач був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. В протоколі оперативної наради при начальнику Полтавської вагонної дільниці від 10.09.2012 року з розгляду акту А№025715 передбачено, що у разі надходження документів від ВАТ «ФПК» РФ по акту А025715 та стягнення з залізниці відповідно до умов «Соглашения» штрафу, у порядку регресу завдану шкоду відшкодувати за рахунок відповідача. 04.12.2012 року до позивача листом від 29.11.2012 року №РЦП-9/6979-Л надійшов рахунок ВАТ «ФПК» РФ для сплати № 347 від 14.10.2012 року на суму 400,00 шв.франків та перелік актів, складених ревізорами ВАТ «ФПК» РФ у вересні 2012 році, в якому зазначено перевезення 2 безквиткових пасажирів. Розмір економічної відповідальності у швейцарських франках у сумі 400,30 склав на 31.12.2012 року (при курсі за 100 шв.франків -827,2824 грн). еквівалент суми 3489,13 грн. На підставі умов «Соглашения», повідомленням від 11.12.2013 № 5508 Державного підприємства «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень» із позивача стягнута сума 410,00 шв.франків за безквиткове перевезення пасажирів та надлишок ручної поклажі, до складу якої включена і сума 400,00 шв.франків, стягнутих з позивача з вини відповідача. Враховуючи вищевикладене позивач прохав позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] знаходився з позивачем у трудових правовідносинах. Відповідач був прийнятий на роботу провідником пасажирських вагонів (дальнього та місцевого сполучення) Полтавської вагонної дільниці Південної залізниці згідно наказу начальника дільниці від 11.04.2011 року №113/ос. Враховуючи вимоги ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» та постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року № 764, з ним був укладений контракт від 11.04.2014 року № 1302, яким передбачені обов'язки сторін, умови оплати, відповідальність, умови додаткового розірвання, інше. 10.09.2012 року до Полтавської вагонної дільниці Південної залізниці надійшов акт А 025715, складений 07.09.2012 ревізорами ВАТ «ФПК» РФ про те, що під час перевірки на дільниці Москва - Тула поїзда №91 сполученням «Москва - Полтава - Кременчук» провідник пасажирського вагону [PERSON] у СВ вагоні, де знаходиться його робоче місце, допустив перевезення 2 безквиткових пасажирів від ст. Москва до ст. Тула. Провина відповідача була встановлена 10.09.2012 року на оперативній нараді при начальнику Полтавської вагонної дільниці Гіль A.B. Винні дії відповідача виразилися в порушенні вимог 7.3 «Правил перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України»., п.2.11, п.2.13, п.2.14, п.8.2.1 Інструкції провідника пасажирського вагону № ЦЛ-0038», п. 4 умов контракту № 1334 від 25.01.2012. Зазначені дії відповідача призвели до застосування до позивача економічної відповідальності, передбаченої «Соглашением». Згідно наказу начальника дільниці від 27.09.2012 року № 165/ос відповідач був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Статтею 233 КЗпП передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. З позовної заяви та доданих до неї документів видно, що даний факт було встановлено позивачем 10. 09. 2012р.. Згідно ПОСТАНОВИ ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 29 грудня 1992 року N 14 Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками (зі змінами та доповненнями), в судовому розгляду підлягають: заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в т. ч. у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу положень ЦК, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Постановою також передбачено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. У позовній заяві вказано, що позивача, повідомленням від 11. 12. 2013р. № 5508 ДП «Український державний розрахунковий центр міжнародних перевезень» (який входить до структури Укрзалізниці, як і позивач) стягнута сума в розмірі 410 швейцарських франків за безквиткове перевезення пасажирів та надлишок ручної поклажі до складу якої включена і сума 400 шв. франків, стягнутих з позивача з вини відповідача. Судом встановлено, що дане повідомлення датоване насправді не 11. 12.2013р. як зазначено в позові, а 11.01.2013р., що має значення для справи. Рахунок же у відповідності до якого позивач повинен був сплатити кошти ВАТ «Російські залізничні шляхи» взагалі від 14 жовтня 2012р., який позивачем отримано 04. 12. 2012р.. До суду ж позивач звернувся лише 05. 02. 2014р., хоча позивачу було відомо про зняття коштів з його рахунку в зв'язку з начебто протиправними діями відповідача ще 11.01.2013р.. Клопотань про поновлення судом строків позовної давності позивачем теж заявлено не було, а тому суд приходить до висновку, що позивачу в задоволенні позову слід відмовити у зв»язку з пропуском позивачем встановлених КЗпП України строків на звернення до суду з подібними позовними вимогами. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. . На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed