Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 30000,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., а всього стягнути грошові кошти в загальному розмірі 35000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він працює в комерційній фірмі, яка займається торговозакупівельною діяльністю. В процесі виробничої діяльності, позивач домовився з відповідачем про те, що вона буде займатися реалізацією на ТЦ «Барабашово» партії товару, виданого позивачу під матеріальну відповідальність, та відповідачу було передану партію товару на реалізацію, з відстрочкою платежу за проданий на ТЦ «Барабашово» товар. У подальшому відповідачем було передано на реалізацію товар на загальну суму 30000,00 грн. та визначено строк повернення грошових коштів за проданий товар до 15.09.2014 року. На підтвердження зобовязання з повернення грошових коштів, з відповідачем було підписано нотаріально завірений договір позики. У встановлений сторонами строк, грошові кошти повернуто не було. Від добровільного повернення коштів відповідач відмовилась, мотивуючи це тим, що в неї складнощі у житті та гроші вона поверне пізніше. В останній час взагалі перестала виходити на зв'язок. Таким чином, відповідач увійшла до позивача у довіру та заволоділа належними йому коштами в розмірі 30000,00 грн. Строк повернення вказаних вище коштів давно сплив, проте до теперішнього часу грошові кошти в добровільному порядку позивачу повернуто не було. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. На уточнюючи запитання суду пояснив, що шляхом укладення договору позики було оформлено зобов'язання відповідача щодо повернення грошових коштів, отриманих останнім від реалізації товару, який був переданий позивачем відповідачу. Також позивач зазначив, що фактично за договором позики від 15.01.2014 року він грошові кошти в сумі 30000,00 грн. відповідачу не надавав, а останній не отримував від нього вказані грошові кошти в позику, оскільки в такий спосіб було оформлено зобов'язання відповідача щодо повернення 30000,00 грн., які відповідач отримав від реалізації товару, належного позивачу. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 15.01.2014 року між позивачем [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) підписано договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 15.01.2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 27. Згідно умов вказаного Договору, Позикодавець надає Позичальнику позику в сумі 30000,00 грн., а останній зобовязується повернути позику у строк до 15.09.2014 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гаку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З пояснень позивача судом встановлено, що грошові кошти в сумі 30000,00 грн. за договором позики відповідачу не передавались та не одержувались останнім від позивача. Враховуючи вказані особисті пояснення позивача, надані суду, а також доводи, якими була обґрунтована позовна заява, суд не приймає до уваги положення п. 4.1. Договору позики, згідно якого позику Позичальник отримав від Позикодавця під час підписання договору. Враховуючи наведене та виходячи з положень ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики від 15.01.2014 року фактично не укладений, оскільки позика відповідачу фактично не надавалась. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем було заявлено вимогу щодо стягнення грошових коштів саме за договором позики, а не з підстав неповернення відповідачем вартості товари, отриманого на реалізацію від позивача, та, відповідно, позивачем не надавались суду, а судом не досліджувались докази щодо передачі товару на реалізацію, невиконання зобов'язань щодо повернення грошових коштів, отриманих від реалізації товару тощо, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, відмовляє в стягненні боргу за договором позики в сумі 30000,00 грн., оскільки вказаний договір фактично є неукладеним. Відповідно, суд відмовляє і у позовних вимогах щодо відшкодуванні моральної шкоди, завданої позивачу неповерненням боргу з боку відповідача.

Outcome: dismissed