Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь борг по кредитному договору б/н від 25.10.2007 року в розмірі 30 739,65 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] 25 жовтня 2007 року отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та позивачем договір, про що свідчить її підпис у заяві. У відповідності до пунктів 3.2 та 3.3 Договору, відповідачка надала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який в будь-який момент може його змінити (збільшити або зменшити). Відповідно до договору, відповідачка повинна була надавати грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, процентах, комісіях та інших витратах згідно умов договору. Однак, [PERSON] свої зобовязання за договором не виконала, у встановлений договором строк обовязкові платежі не вносила і станом на 25.12.2017 року її борг по кредитному договору б/н від 25.10.2007 року становить 30 739,65 грн., з них: 2595,10 грн. заборгованість за кредитом, 18 604,07 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 7600,50 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина та 1439,98 грн. процентна складова. Такі дії свідчать про відмову відповідачки від добровільного повернення боргу, в звязку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача за довіреністю № 8331-К-Н-О від 31.08.2017 року [PERSON] не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням (а.с. 21), в якому просив розглянути справу в його відсутності, позов задоволити повністю, вказавши, що не заперечує проти заочного розгляду даної справи. Відповідачка позов не визнала, пояснивши, що заяву про надання кредиту від 25.10.2007 року вона дійсно підписувала, після чого отримала банківську картку зі строком дії 6 місяців, будь-яких інших банківських карток від позивача не отримувала. Однак, вважає, що позивач пропустив встановлений законом строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки останній платіж за кредитним договором вона здійснила 28.01.2008 року, після чого жодних сплат не проводила, так як у неї трагічно загинули чоловік та син і вона перебувала у важкому моральному та фінансовому становищі. Кошти в сумі 600,00 грн. на погашення заборгованості за даним кредитним договором 02.07.2017 року вона не вносила, ці кошти банк сам списав з іншої картки, оформленої сином на її імя, на яку останньому було зараховано стипендію. Просила застосувати строк позовної давності та з цих підстав в задоволенні позову відмовити, Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити, виходячи з наступного: Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст. 257 даного кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого позивач надав відповідачці кредит в сумі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується заявою [PERSON] від 25.10.2007 року, Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 6-12). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 25.10.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк»та [PERSON], а також наданої на запит суду виписки з основної карти [PERSON]: 99922222209 за період з 25.10.2007 року по 25.12.2017 року (а.с. 3-5, 47-49), відповідачка останній платіж на погашення боргу по кредитному договору № б/н від 25.10.2007 року здійснила 28.01.2008 року в сумі 500,00 грн. Наступне погашення заборгованості 02.07.2017 року здійснено банком шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості з іншої картки позивачки, про що зазначено у виписці з основної карти № 99922222209181050 за період з 25.10.2007 року по 25.12.2017 року. Відповідно до п.5.4 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 12), строк погашення кредиту в повному обсязі за платіжними картками без встановленого мінімального обовязкового платежу, здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH). Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що звернувшись в суд з даним позовом 10 січня 2018 року позивач пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався з спливом останнього дня місяця дії картки, яка, згідно з поясненнями [PERSON], була видана на строк 6 місяців, тобто 30 квітня 2008 року. Судом встановлено, що даний строк не переривався, так як автоматичне списання позивачем 01.07.2017 року 600,00 грн. з іншої картки [PERSON] на погашення простроченої заборгованості за цим договором не є перериванням позовної давності, оскільки ці дії не вчинено відповідачкою і вони не можуть свідчити про визнання нею свого боргу чи іншого обов»язку перед позивачем. Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України (постанова від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14). За таких обставин, враховуючи, що відповідачка [PERSON] останній платіж по кредиту здійснила 28.01.2008 року, дія картки закінчилась 30 квітня 2008 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у січні 2018 року та що відповідачка подала заяву про застосування строку позовної давності, суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.10.2007 року слід відмовити в звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. На підставі викладеного, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 264, 267, 509, 526, 530, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed