Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень і збільшень, просив визнати недійсним та скасувати рішення Полонської міської ради обєднаної територіальної громади (далі міська рада) № 9 від 28.04.2017 року «Про затвердження актів узгоджувальної комісії з розгляду земельних питань» та додаток до рішення акт узгоджувальної комісії від 06.04.2017 року, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначав, що вищевказаним рішенням міська рада, на підставі акту узгоджувальної комісії, затвердила проїзд між житловими будинками по вул. Шкільна в с. Бражинці орієнтовною площею по 78 кв.м за рахунок земель комунальної власності, тим самим незаконно вилучила у нього частину земельної ділянки, яка належить йому на праві особистої приватної власності та не є комунальною власністю територіальної громади. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов заперечила, пояснила, що між позивачем та третьою особою [PERSON] виник спір з приводу можливості проїзду через земельні ділянки, якими вони користуються, до інших земельних ділянок, котрі також перебувають у їх користуванні. Оскільки вказані земельні ділянки відносяться до комунальної власності територіальної громади, тому міська рада на підставі акту комісійного обстеження згаданих земельних ділянок визначила проїзди до них за рахунок земель комунальної власності, які знаходяться у користуванні обох сторін конфлікту, прийнявши на законних підставах оскаржуване рішення. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали із тих же самих підстав, що й представник міської ради. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що 03.07.2001 року [PERSON] згідно договору дарування, вчиненого [PERSON], набув право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований на земельній ділянці 0,56 га в с. Бражинці по вул. Шкільна, без номера, Полонського району, Хмельницької області (а.с.10). Раніше вказана земельна ділянка, згідно рішення Бражинецької сільської ради № 4 від 12.10.1993 року, була передана у власність [PERSON], який 21.05.1998 року продав вищезазначений житловий будинок для [PERSON], що стверджується даними довідок Полонської міської ради ОТГ № 400 від 26.05.2017 року та № 93 від 16.11.2017 року (а.с.8, 18), архівним витягом з рішення Бражинецької сільської ради № 342 від 23.05.2017 року (а.с.9), земельно-кадастрової книги названої сільської ради (а.с.44-45), книги реєстрації громадян, яким безоплатно передані земельні ділянки у приватну власність Бражинецької сільської ради (а.с.49-51), погосподарської книги № 1 цієї ж ради (а.с.52-58). Також, цим же рішенням Бражинецької сільської ради передано у власність для [PERSON] (чоловік третьої особи) земельну ділянку загальною площею 0,46 га, що в с. Бражинці по вул. Шкільна, 50. Вказані земельні ділянки є суміжними та кожна із них складається із декількох частин, про що свідчать дані схеми (а.с.6) та плану меж (а.с.73). Між землекористувачами [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу встановлення проїзду кожному із них до частин земельних ділянок, якими вони користуються. 06.04.2017 року відбулось комісійне обстеження земельних ділянок, за наслідками якого було складено акт (а.с.5). Комісія прийняла рішення рекомендувати розглянути на сесії міської ради питання щодо створення проїзду до земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] (між житловими будинками по вул. Шкільна орієнтовною площею по 78 кв.м за рахунок земель комунальної власності, які знаходяться у користуванні обох сторін конфлікту згідно вищевказаної схеми. При цьому, як вбачається із цієї схеми, комісія пропонувала утворити проїзд до земельної ділянки [PERSON] за рахунок вилучення частини земельної ділянки [PERSON] орієнтовною площею 78 кв.м, а проїзд до земельної ділянки останнього за рахунок вилучення такої ж за розмірами частини земельної ділянки [PERSON] 28.04.2017 року міська рада прийняла рішення № 9, згідно якого було затверджено вказані проїзди у запропонованому комісією варіантах. Вирішуючи питання законності оскаржуваного рішення, суд виходить із такого. Відповідно до ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Як встановлено в ході судового розгляду, між [PERSON] та [PERSON] не існує спору щодо визначення меж земельних ділянок, якими вони користуються. [PERSON] заявляє вимогу до [PERSON] з приводу надання для неї проїзду через земельну ділянку, якою користується останній. Отже, [PERSON] фактично бажає встановити земельний сервітут, тобто набути право користування чужою земельною ділянкою для проїзду по ній до земельної ділянки, якою вона користується. Зміст, види та порядок встановлення права земельного сервітуту визначається статтями 98-100 ЗК України. Зокрема, ч.1 ст.100 названого Кодексу передбачає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Таким чином, встановлення земельного сервітуту за рішенням органу місцевого самоврядування земельним законодавством не передбачено, а відтак міська рада прийнявши оскаржуване рішення вирішила земельний спір, що не належить до її повноважень. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а тому позовна вимога позивача щодо визнання недійсним рішення міської ради підлягає задоволенню. В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення іншої позовної вимоги, заявленої [PERSON], щодо визнання недійсним додатку до рішення акту узгоджувальної комісії від 06.04.2017 року. Як вбачається із матеріалів справи, в ній є наявним акт комісійного обстеження земельних ділянок (а.с.5), згідно якого комісія прийняла рішення рекомендувати розглянути на сесії міської ради питання щодо створення проїзду до земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] Даний акт носить рекомендаційний характер, він не створює для учасників справи будь-яких прав та обовязків, а тому не має необхідності оцінювати викладені в ньому висновки з точки зору їх законності, а також потреби визнавати цей акт в судовому порядку недійсним. Позивачем по справі понесені судові витрати у виді сплати судового збору в сумі 640 грн. та повязані із залученням ним спеціаліста по виконанню комплексу геодезичних робіт з інвентаризації земельних ділянок, якими він користується та відносно яких виник земельний спір в сумі 1000 грн. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України вищезазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON]

Outcome: partial