Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором б/н від 08.09.2010 року у розмірі 23026 грн. 62 коп. та судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що 08.09.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачка належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором і станом на 28.02.2017 року у неї виникла заборгованість у розмірі 23026,62 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2994,31 грн., заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом - 18459,61 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1072,70 грн. Оскільки відповідачка відмовляється добровільно сплатити заборгованість за кредитним договором, позивач просить стягнути її у судовому порядку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав заяву, в якій на задоволенні позовних вимог наполягав та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, але подала до суду заперечення, в якому просила справу розглядати без її участі. При цьому в запереченні зазначила, що кредитний договір між нею та банком не укладався, від неї була лише заява про надання банківських послуг, яка не містила умов отримання кредиту, строку, на який укладався договір та будь-яких інших умов, що повинні бути вказані в договорі, який без додержання письмової форми, в розумінні ст. 1055 ЦК України, є нікчемним. Крім того вказує, що Умови і правила надання банківських послуг не можуть вважатися договором, так як не відповідають умовам кредитного договору та не підписані сторонами, при цьому банк взагалі не мав законного права надавати населенню зазначені послуги, так як не мав на той час відповідної ліцензії. Крім того зазначає, що на її думку банком порушені строки позовної давності, які складають три роки, а тому є всі підстави для їх застосування. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги заперечення відповідачки, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 08.09.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Зі змісту заяви, що підписана відповідачкою вбачається, що вона згодна з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмову вигляді (а.с.6, зворот). П. 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачці кредит. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта [PERSON] вбачається, що кредитний ліміт в сумі 300 грн., встановлений банком 15.10.2012 року змінювався 25.07.2013 року - 1500 грн., 25.08.2013 року - 2000 грн., 11.01.2014 року - 3000 грн. (а.с.74). В свою чергу, [PERSON] погодилась на вказані умови, і згідно виписки по картковому рахунку (а.с.67-71) користувалась кредитним лімітом, шляхом отримання готівки, поповнення картки готівковими коштами. Отримуючи грошові кошти та повертаючи їх банку, відповідачка визнавала умови укладеного з банком кредитного договору, питання про визнання договору недійсними не ставила, а тому суд не приймає до уваги її твердження про те, що кредитний договір між нею та банком не укладався. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків у комісій. Штраф зараховується на окремий рахунок і підлягає виплаті в першу чергу. Однак у встановлений кредитним договором термін відповідачка свої зобов'язання не виконала, кредитні кошти не повернула і станом на 28.02.2017 року в неї виникла заборгованість у розмірі 23026,62 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2994,31 грн., заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом - 18459,61 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1072,70 грн., що підтверджується розрахунком (а.с.4-5). Позивачем надано копію Банківської ліцензії № 22 від 04.12.2001 року, виданої Закритому акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с. 77). ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено Статуті ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.37). Таким чином, на час укладення кредитного договору б/н від 08.09.2010 року банк мав право надавати населенню банківські послуги, в т.ч. видавати кредити, а тому доводи відповідачки в цій частині є неспроможними. Відповідачка у своєму письмовому запереченні також заявила про застосування позовної давності. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 1.1.7.31 кредитного договору строк позовної давності стосовно вимог банку щодо повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів складає 50 років. У постанові ВС України у справі № 6-240цс14 від 11.02.2015, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися судами загальної юрисдикції, вказано про право сторін на збільшення строку позовної давності, яка викладається у письмовій формі договору і є обов'язковою для сторін і суд повинен керуватися вказаними умовами договору. Тобто, сторони самі визначили строк позовної давності для вимог за договором, який складає 50 років і на день звернення позивача до суду не сплив. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки відповідачка відмовляється виконувати взяті на себе зобов'язання, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 грн.

Outcome: approved