Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Київської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, у якому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 2/3 частини квартири № [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON], починаючи з 1979 року і по теперішній час проживає та зареєстрована за адресою у [ADDRESS] 04 листопада 1998 року дана квартира була приватизована органом приватизації ДГ «Будінвестсервіс» фірми «Київінвест» у зв'язку з чим було видане Свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], є далекими родичами позивачки, які скористались її безпорадним станом і шляхом обману включили себе в документацію про приватизацію квартири, а працівники не ЖЕКу не перевірили документи належним чином та не встановили, що вона згоди на приватизацію, реєстрацію, тобто жодних документів щодо приватизації не надавала та не підписувала, згоди на виділення часток у спільній приватизації на [PERSON] не надавала, і про те що її квартира належить їй лише частково вона не знала, оскільки вважала що це її житло так як отримувала цю квартиру разом зі своїм чоловіком. 05 лютого 2009 року позивача [PERSON], без її відома, було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] з невідомих причин. По сьогоднішній день [PERSON] продовжує проживати в даній квартирі, добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років, утримує його шляхом сплати комунальних послуг, а також приймає участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території. За таких обставин, позивач вважає, що має право на набуття права власності на 2/3 частини квартири № [ADDRESS], за набувальною давністю, у зв'язку із чим звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року відкрито провадження по справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 05 лютого 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представників відповідачів [PERSON], за змістом якого проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні, з огляду на ту обставину, що позивачем не доведено необхідні умови для набуття права власності на майно за набувальною давністю, у відповідності до вимог ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність, відкритість, безперервність володіння майном протягом встановленого строку. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідачів у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] міська рада про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, проте у судове засідання свого представника не направив. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, право власності на квартиру № [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 04 листопада 1998 року за №3022, видане на підставі розпорядження ДП «Будінвестсервіс» від 04 листопада 1998 року №635. У відповідності до Інформаційної довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 вересня 2018 серія № КВ-2018 №32147, згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ДП «Будінвестсервіс» фірми «Київінвест» 04 листопада 1998 року (наказ №635). За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Таким чином, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Так, позивач вказує, що не була обізнана про те, що квартира № [ADDRESS] зареєстрована не тільки на неї, а й на відповідачів. Разом з тим, як вбачається зі Свідоцтва про право власності на житло від 04 листопада 1998 року за №3022, право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відтак, позивачем не доведено, що їй було невідомо про власність інших осіб на вказане майно, крім того, Інформаційна довідка Комунального підприєм Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 вересня 2018 року надана позивачеві у відповідь на її запит від 16 серпня 2018 року. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Вищий спеціалізований суд України (ухвала від 01 листопада 2017 року справа № 560/150/16-ц) з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглядаючи справу у касаційному порядку, погодився із доводами, викладеними у рішенні суду першої інстанції та вказав на те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Розглядаючи справу №307/51/17, Верховний Суд України погодився із доводами, викладеними у рішенні суду першої інстанції і вказав, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Отже, оскільки обставини справи свідчать про те, що позивач [PERSON] була обізнана стосовно того, що власником 2/3 частини квартири є відповідачі, то відсутні підстави вважати володіння позивачем часткою відповідачів у праві власності на нерухомість добросовісним. Як було зазначено вище, необхідною умовою для набуття права власності за набувальною давністю також є безпервність володіння, тобто володіння майном безперервно протягом всього строку набувальної давності, а саме протягом десяти років, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України. Разом з тим, в період часу з 1998 року по 2018 рік позивачка деякий час і зареєстрована та фактично проживала, а відтак володіла квартирою [ADDRESS]. Про вказану обставину зазначено у позовній заяві [PERSON] За таких обставин, виключається наявність обов'язкової умови щодо набуття права власності на майно за набувальною давністю щодо безперервності володіння квартирою протягом десяти років. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено наявність умов, передбачених положеннями ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність володіння, безперервність володіння протягом встановленого строку, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердженняу судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed