Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 27.12.2016 року сторони уклали договір дарування, за умовами якого позивач подарував відповідачу квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що цей договір було укладено під час судового процесу між сторонами про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя за наступних умов. Так, сторони досягли домовленості, що позивач подарить відповідачу зазначену квартиру, а відповідач нотаріально підтвердить, що не має ніякого відношення до житлового будинку [ADDRESS] . Отримавши у власність вказану квартиру, відповідач її продала, скасувала нотаріальну заяву про відсутність претензій до житлового будинку [ADDRESS] та звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на Ѕ частину вказаного будинку. Позивач зазначає, що під час укладання договору дарування квартири у нього не було волевиявлення на безоплатну передачу квартири у власність відповідача. Тому позивач просить визнати недійсним вказаний договір дарування квартири та поновити державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем. Відповідачем подано відзив, в якому вона просила в задоволенні позову відмовити, оскільки оспорюваний договір є реальним, а вказаний подарунок був зроблений позивачем відповідачу за багато років сумісного життя. Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувалися. Дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 27.12.2016 року сторони уклали договір дарування, за умовами якого позивач подарував відповідачу квартиру [ADDRESS] . Ці обставини підтверджуються договором дарування вказаної квартири від 27.12.2016 року. Визначаючи зміст правовідносин, що склалися між сторонами, слід зазначити, що у позовній заяві позивач послався на наступні норми Закону, як правову підставу для задоволення позову. Так, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Разом з тим, вирішуючи спір, суд виходить з того, що ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не довів суду тієї обставини, що спірний договір дарування квартири є недійсним. Так, як докази недійсності договору дарування позивач надав суду копії паспорту, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно №37759207, рішення Московського районного суду м.Харкова від 22.02.2017 року про розірвання шлюбу між сторонами, заяв відповідача від 27.12.2016 року та 13.03.2018 року, довідки ЖК «ТЮЛЬПАН» від 20.02.2012 року. Разом з тим, ці докази не містять в собі інформації про те, що спірний договір дарування квартири є недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, доказів недійсності договору дарування, в тому числі вчинення його під впливом помилки або у випадку відсутності вільного волевиявлення позивача, останній суду не надав. Вимога про поновлення державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем є похідною від вимоги про визнання договору недійсним. Оскільки за вказаними вище обставинами суд відмовляє у визнанні договору недійсним, слід відмовити і в задоволенні похідної вимоги про поновлення державної реєстрації права власності на квартиру за позивачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з того, що відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed