Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Першої синельниківської державної нотаріальної контори про підтвердження номера поштової адреси земельної ділянки та право на її спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Єдиним спадкоємцем першої черги є він - рідний син [PERSON] . В зазначений строк він звернувся до Першої синельниківської державної нотаріальної контри з заявою про відкриття спадщини. В видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, так як нотаріус виявив розбіжності в номері земельної ділянки, а саме: в Державному акту на право власності на земельну ділянку вказаний помилковий номер [ADDRESS] , а у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вказаний номер земельної ділянки [ADDRESS] , згідно рішення Синельниківської міської ради №130 від 20 травня 2010 року «Про впорядкування нумерації будівель». Посилаючись на вищевикладене, а також на приписи ст.ст. 1226, 1258, 1268 ЦК України позивач просить суд підтвердити рішення міської ради м. Синельникове «Про впорядкування нумерації будівель» №130 від 20.05.2010 року де земельній ділянці надано [ADDRESS] та його право на її спадщину за законом. Позивачем тричі подавалися уточнені позовні заяви, які судом не прийняті до розгляду оскільки позивач не дотримався вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України, а саме не надав доказів направлення такої заяви іншим учасникам справи. Вказагі уточнені позовні заяви повернуті судом позивачу на підставі ухвал. До початку судового засідання позивач надав суду письмову заяву, якою просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідач у судове засідання не з`явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Першої синельниківської державної нотаріальної контори від 06.02.2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить померлій [INFO] [PERSON] , у зв`язку з виявленими розбіжностями у документах, а саме: у Державному акті на право власності на земельну ділянку вказаний номер земельної ділянки «[ADDRESS]», а у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вказаний номер земельної ділянки « [ADDRESS]». Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Однак, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту свого невизнаного цивільного права є неправильним та неефективним, оскільки позивач в позовній заяві просить підтвердити рішення Синельниківської міської ради №130 від 20.05.2010 року про впорядкування нумерації будівель та право на спадкування за законом, але фактично просить суд визнати право приватної власності на спадкове майно після смерті матері. Разом з тим, документі, які необхідні для встановлення наявності або відсутності у позивача такого права- позивач суду не надає. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не позбавлений можливості заявити позовні вимоги саме про визнання за ним права власності на спадкове майно, такий спосіб захисту невизнаного цивільного права буде ефективним та правильним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем невірного та неефективного способу захисту свого права, судом не досліджуються письмові докази. Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у вигляді судового збору, від сплати якого позивач звільнений, слід покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed