Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що з 29.09.2001 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO]. У січні 2003 року за спільні кошти вони придбали квартиру [ADDRESS]., яка була оформлена на відповідача. 07.02.2005 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 20.03.2013 року визнано за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яке набрало законної сили. На теперішній час вона не може проживати у вищезазначеній квартирі, оскільки відповідач змінив замки та не впускає її в квартиру. Просить суд вселити її в квартиру [ADDRESS]; закріпити за [PERSON] право користування кімнатою площею 11,9 кв.м, закріпити за [PERSON] право користування кімнатою площею 15,3 кв.м , кухню, ванну, туалет та коридор залишити у спільному користуванні у квартирі [ADDRESS]. Позивач у судовому засідання на позовних вимогах наполягала, мотивуючи аналогічно викладеному у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що неприязні стосунки з позивачкою на його думку виключають будь-яку можливість щодо домовленності сумісного використання ними спірної квартири, просив у позові відмовити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в офіційному шлюбі і в цей період в січні 2003 року за спільні кошти за договором купівлі-продажу, де покупцем виступав відповідач, придбали квартиру [ADDRESS]. 07.02.2005 року шлюб між сторонами розірвано. Придбана квартира складається з 2 -х кімнат житловою площею 27,2 кв.м, загальною - 41,2 кв.м, у т.ч., одна кімната - 11,9 кв.м, друга кімната - 15,3 кв.м. З березня 2005 року сторони знов стали спільно проживати в спірній квартирі однією сімьєю, не укладаючи шлюб. В вересні 2012 року сторони припинили спільне проживання, відповідач залишився мешкати в спірній квартирі, позивач з дитиною перейшла проживати на квартиру до своїх батьків, де мешкає по теперішній час, що відповідач не заперечував та не спростував. Крім того, з матеріалів справи суд вбачає, що відповідач у березні 2013 року оспорював право позивача на частку спірної квартири та за рішенням Калініського районного суду м.Горлівка від 20.03.2013 року, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2013 року за позивачем визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS], яке зареєстровано в установленому порядку. В судовому засіданні відповідач пропонував позивачці та наполягав на такому вирішенні спору, як то - продати спірну квартиру та поділити кошти порівну. Позивачка не погоджується з зазначеною пропозицією та зі свого боку пропонувала відповідачу грошову компенсацію вартості належної йому частки у спірній квартирі, на що відповідач категорично відмовився, пояснюючи лише своїм небажанням таким чином виршити спір. Перешкода у користуваннні жилим приміщенням в спірній квартири для позивачкі з дитиною полягає в тому, що відповідач не віддає їй ключі від квартири. В судовому засіданні суд запрпопонував відповідачу все ж таки віддати позивачці ключі, на що той в категоричній формі відмовися це зробити. Відповідно до закону суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. За приписом ст.47 Конституції України право громадянина на житло є одним з найважливіших соціальних гарантій прав людини. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною 3 ст.10 та ч.1ст.60 ЦПК України передбачено обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. За таких обставин суд прихордить до висновку, що сторони не домовились про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю, тому, приймаючи до уваги вимоги закону щодо непорушності права власності та неможливості бути обмеженим у його здійсненні, вважає, що вимоги позивача грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved