Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши яку просить стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості за договором цесії у розмірі 7403,91 доларів США (в гривні по курсу НБУ), що становить 7403,91 х 15,77 = 116776грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 05.06.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір уступки вимоги (цесії), за умовами якого [PERSON] набув право вимагати від [PERSON] належного виконання таких зобов'язань: рішення суду № 2-306 від 27.06.2006 року; отримання від [PERSON] усіх штрафних санкцій та пені за невиконання зобов'язань, вказаних у рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року; отримання від [PERSON] компенсації матеріальної шкоди, понесеної цедентом через невиконання нею вимог, зазначених у рішенні суду. 13.01.2014 року [PERSON] за договором уступки передав зазначене право вимоги [PERSON] 20.01.2014 року [PERSON] повідомив відповідача про уступку права вимоги, проте до теперішнього часу відповідач свої зобов'язання не виконала. Оскільки за судовим рішенням з [PERSON] було стягнуто 91950 грн., відповідач повинна сплатити 3% річних за період з 2006 по 2015 рік у розмірі 2758,5 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судові засідання не з'являлася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2006 року у справі № 2-306 за 2006 р. частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 89000 грн., державне мито в розмірі 920,15 грн., витрати за надання юридичних послуг в розмірі 2000 грн. Рішення набрало законної сили 08.07.2006 року. 05.06.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір уступки вимоги (цесії), за умовами якого [PERSON] набуває право вимагати від [PERSON] належного виконання таких зобов'язань: отримання від [PERSON] за рішенням суду № 2-306 від 27.06.2006 року; отримання від [PERSON] усіх штрафних санкцій та пені за невиконання зобов'язань, вказаних у рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року; отримання від [PERSON] компенсації матеріальної шкоди, понесеної цедентом через невиконання нею вимог, зазначених у рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року. Право вимоги засновано на рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року. У п. 8 договору зазначено, що цедент зобов'язаний повідомити боржника про уступку вимоги протягом п'яти днів з моменту підписання цього договору. Представник позивача надав суду копію листа від 08.06.2012 року, складеного [PERSON], про повідомлення [PERSON] про уступку права вимоги. 13.01.2014 року [PERSON] передав вище зазначене право вимоги [PERSON], про що укладено договір уступки вимоги (цесії). За умовами укладеного договору [PERSON] набуває право вимагати від [PERSON] належного виконання таких зобов'язань: отримання від [PERSON] за рішенням суду № 2-306 від 27.06.2006 року; отримання від [PERSON] усіх штрафних санкцій та пені за невиконання зобов'язань, вказаних у рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року; отримання від [PERSON] компенсації матеріальної шкоди, понесеної цедентом через невиконання нею вимог, зазначених у рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року. Згідно з п. 3 цього договору право вимоги засновано на рішенні суду № 2-306 від 27.06.2006 року та договорі цесії від 05.06.2013 р. У п. 1 договору зазначено, що цедент передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цементові, і стає кредитором за рішенням суду № 2-306 від 27.06.2006 року. У п. 8 договору зазначено, що цедент зобов'язаний повідомити боржника про уступку вимоги протягом п'яти днів з моменту підписання цього договору. На підтвердження повідомлення [PERSON] про уступку права вимоги представник позивача надав суду копію листа від 17.01.2014 року, складеного [PERSON] До теперішнього часу [PERSON] рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2006 року у справі № 2-306 за 2006 р. не виконала. Таким чином, спірні відносини між сторонами виникли із приводу невиконання рішення суду та відступлення права вимоги. Частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії. Проте, виходячи зі змісту укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору, його предметом є уступка права вимоги за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2006 року у справі № 2-306 за 2006 р., за яким з боржника стягнуто не лише сума заборгованості за договором позики від 28.04.2003 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], а також судові витрати. При цьому умовами договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання рішення суду. Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Частиною п'ятою статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив. При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 378 ЦПК України. Таким чином, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Отже, при укладенні договору уступки права вимоги від 13.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON], не замінюючи кредитора у первісному зобов'язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, сторони договору фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню .

Outcome: dismissed