Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 6616,25 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. В обґрунтуванні позову зазначив, що в період часу з 01.01.2001 по 01.01.2019 відповідачем було спожито 76621 кВт/год електричної енергії на загальну суму 6616,25 грн. Відповідач вартість спожитої ним електричної енергії не оплатив, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність. Крім того, у зазначеній заяві підтвердив, що відповідачем була погашена сума 1445,40 грн 18.01.2019, а заборгованість в розмірі 6616,25 є боргом минулого власника будинку, оскільки [PERSON] став власником будинку [ADDRESS] в червні 2018 року. Відповідач в судове засідання не з`явися, від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позов не визнав в повному обсязі, надав заперечення проти позову, в якому зазначив наступне. Стосовно заборгованості за період часу з 01.01.2001 по 30.05.2003 - він є власником будинку за адресою [ADDRESS] лише з 22.06.2018. Виходячи з роз`яснення великої палати Верховного суду України у справі №757/45133/15ц «відповідач» не має відношення до заборгованості, яка виникла задовго до набуття «відповідачем» права власності на будинок за адресою по [ADDRESS] , та укладання договору про електропостачання з «позивачем». Також, перед укладенням угоди про придбання права власності на вищезазначене майно попередній власник будинку [PERSON] , за яким був закріплений особовий рахунок № [NUMBER] , отримав у «позивача» довідку № 0207048 від 19.06.2018 про те, що на особовому рахунку № [NUMBER] станом на 19.06.2018 має заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 53 грн 10 коп. і інших заборгованостей не має. Стосовно заборгованості за період часу з 30.11.2018 по 01.01.2019 зазначив, що він оплатив спожиту електроенергію за вказаний період у сумі 1445,40 грн 18 січня 2019 року, про що свідчить меморіальний ордер банку № МАВ8405572, через який було здійснено оплату. Про відсутність будь-якої заборгованості за попередні періоди свідчать рахунки, які «позивач» надсилав «відповідачу» у 2019 році і в яких зазначено, що борг за спожиту «відповідачем» електроенергію відсутній і дорівнює 0 грн 0 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Викладене відповідачем у запереченні проти позову підтверджується: довідкою № 0207048 від 19.06.2018 /а.с.31/, згідно якої [PERSON] станом на 19.06.2018 має заборгованість у розмірі 53,10 грн; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого [PERSON] став власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] з 22.06.2018/а.с.32/; заявою на договірне списання від 18.01.2019, згідно якої відповідач здійснив оплату за електроенергію у розмірі 1445,40 грн/а.с.33/; копіями рахунків, в яких зазначено, що борг за спожиту електроенергію відсутній/а.с.34,35/. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed