Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він працює в Уманських енергетичних мережах ПАТ «Черкасиобленерго» на посаді майстра другої групи розподільчих мереж. Починаючи з лютого 2017р. підприємство припинило виплату заробітної плати у звязку з чим виникла заборгованість з виплати заробітної плати. Тож в позові позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в за лютий, березень, квітень 2017р. в розмірі 18006,76грн. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість відповідно до даних довідки від 11.07.2017р., тобто в розмірі 6243,03грн (заборгованість за квітень 2017р.). Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 5000грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати. Відповідач заперечив проти позову та надав суду письмові заперечення. В обґрунтування заперечень зазначено, що затримка з виплати заробітної плати відбулася внаслідок неправомірних дій колишнього керівника ПАТ «Черкасиобленерго» [PERSON]. Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Черкасиобленерго» від 13.02.2017р. було припинено повноваження [PERSON] та обрано нового в.о. голову правління підприємства [PERSON], але внести відомості про нового керівника до ЄДРПОУ було неможливо через встановлення судом відповідної заборони. У звязку з цим на підприємстві не підписувалися основні бухгалтерські документи, що призвело до затримки відповідних розрахунків. Відомості про нового керівника ПАТ «Черкасиобленерго» - [PERSON] були внесені до ЄДРПОУ 06.06.2017р і з цього часу почалась виплата заборгованості по заробітній платі. Станом на 01.08.2017р. позивачеві виплачено заборгованість за період по травень 2017 року (включно) та 43% заробітної плати за червень 2017 року, а тому просив відмовити у вимогах про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки вона вже виплачена. Щодо моральної шкоди, то зазначені вимоги вважає необґрунтованими, оскільки наявність такої шкоди та її розмір не доведені позивачем. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що в червні 2017р. відповідач почав здійснювати погашення заборгованості із заробітної плати. Натомість внаслідок несвоєчасного отримання заробітної плати він зазнав значних душевних страждань, оскільки змушений був шукати кошти для забезпечення первинних потреб своєї родини, яка складається з двох малолітніх дітей та дружини, яка не працює. Просив задовольнити вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, а в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням даних довідки від 11.07.2017р.. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях. Зауважив, що вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу немає. Просив відмовити у позові в повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач працює в Уманських енергетичних мережах ПАТ «Черкасиобленерго» на посаді майстра другої групи розподільчих мереж з 14.07.2016р.. Починаючи з лютого 2017р. відповідачем регулярно затримується виплата заробітної плати. Зокрема за лютий, березень та квітень 2017р. заробітна плата була виплачена лише у червні-липні 2017р.. Так за період з 01.02.2017р. позивачеві було нараховано заробітної плати: за лютий 2017р. 5884,43грн, березень 5879грн, квітень 6243,03грн. Заробітна плата за лютий та частково за березень 2017р. були виплачені позивачу наприкінці червня 2017р., а протягом липня 2017р. позивачу виплачена заборгованість по заробітній платі, що була нарахована за період роботи по 01.06.2017р.. Обставини нарахування та виплати заробітної плати не заперечуються сторонами та частково підтверджуються відповідними довідками /а.с.8, 52, 68/. Оскільки відповідачем не здійснювалось своєчасної виплати заробітної плати позивачу, останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами склалися трудові правовідносини та існує спір з приводу здійснення розрахунку з виплати заробітної плати, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Аналогічні положення закріплені і у ст.24 Закону України «Про оплату праці». До того ж частиною 6 статті 24 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Таким чином, право на своєчасне отримання заробітної плати є одним із найважливіших соціально-трудових прав громадян, яке забезпечує можливість реалізації людиною основоположних прав, зокрема, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України). Зазначеному праву кореспондує обовязок роботодавця здійснювати своєчасну оплату праці в порядку і строки, передбачені законом або договором. Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що права позивача були порушені, оскільки заробітна плата за три місяці (лютий, березень і квітень) 2017 року фактично була виплачена лише наприкінці червня початку липня 2017р.. Отже з боку відповідача було допущено порушення трудових прав позивача, а саме права на своєчасне отримання заробітної плати. Разом з тим, відповідно до ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В позові заявлено дві вимоги стягнення заробітної плати за період лютий-квітень 2017р. та відшкодування моральної шкоди. При цьому суд розяснював позивачу його право збільшити розмір позовних вимог, виходячи з розміру заборгованості з виплати заробітної плати станом на момент розгляду справи, але позивач відмовився збільшувати свої вимоги. Тож суд розглядає вимоги виключно щодо оплати праці позивача за період лютий-квітень 2017р.. В судовому засіданні встановлено, що станом на 01.08.2017р. відповідачем здійснений розрахунок з позивачем та проведено виплату заробітної плати за цей період, що підтверджується відповідною довідкою від 01.08.2017р. /а.с.68/. За таких обставин вимоги про стягнення заробітної плати не підлягають до задоволення. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, примусове стягнення заробітної плати), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Під час розгляду справи встановлено, що позивач має сім'ю, яка складається з дружини і двох малолітніх дітей 2007 та 2009 років народження /а.с.12-15/, які є школярами /а.с.18/. За твердженням позивача його заробітна плата є основним джерелом забезпечення його сім'ї. Не дивлячись на ненадання позивачем доказів того, що його заробітна плата є єдиним джерелом доходів його сім'ї, суд вважає, що неотримання заробітної плати протягом чотирьох з половиною місяців (з лютого по кінець червня 2017р.) завдало позивачу душевних страждань, оскільки вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки змусило вдатися до пошуку способів матеріального забезпечення себе та своєї сім'ї для реалізації свого права на достатній життєвий рівень, порушило встановлений в родині порядок організації життєдіяльності та відпочинку. Позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в 5000грн, проте всупереч ч.1, 3 ст.60 ЦПК не обґрунтував підстав з яких виходив при визначенні такого розміру, та не надав суду відповідних доказів на підтвердження таких обставин. Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачеві з боку відповідача, суд враховує обставини порушення трудових прав позивача, умови, що сприяли таким обставинам, поведінку відповідача, ступень душевних страждань позивача. З урахуванням зазначених обставин справи, виходячи із принципів розумності, зваженості та справедливості, суд вважає, що позивачеві за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 1000грн. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню Щодо розподілу судових витрат, то суд зауважує наступне. Судові витрати по справі складаються з судового збору, який сплачений позивачем в мінімальному розмірі 640грн, оскільки поряд з вимогами про стягнення заробітної плати були заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди. З огляду на те, що позов в частині стягнення заробітної плати не підлягає до задоволення через те, що вимоги позивача задоволенні відповідачем після предявлення позову, а в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, то виходячи з засад справедливості та пропорційності, враховуючи співвідношення первинної ціни позову зі сплаченими судовими витратами, на підставі ст.88 ЦПК понесені позивачем витрати підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 600грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial