Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 22.08.2003 року Івангородською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області, актовий запис № 6. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 22.08.2003 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO]. Причиною звернення до суду стало те, що зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, виникали часті сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, спільне життя з відповідачем не склалося, шлюб на даний час носить лише формальний характер, оскільки подружні відносини між ними припинились з вересня 2016 року. Позивач у підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с. 7). Відповідач у підготовче судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та проти їх задоволення не заперечувала. Строк для примирення просила не надавати (а.с. 22). Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи клопотання відповідача про те, що не заперечує проти задоволення вимог позивача, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу у підготовчому судовому засіданні, за наслідками чого винести рішення про задоволення позовних вимог, оскільки вони є обґрунтовані та не суперечать законодавству, яке регулює сімейні правовідносини. У підготовчому судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.08.2003 року, згідно свідоцтва про шлюб, виданого Івангородською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області, актовий запис № 6 (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про народження, сторони мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 6). На теперішній час шлюб носить лише формальний характер - спільне життя між сторонами не склалося, вони проживають з вересня 2016 року окремо, спільне господарство не ведуть тощо. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу (далі СК) України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не припускається. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їх дітей, що мають істотне значення. За змістом статті 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. За викладених обставин, суд враховує фактичні взаємовідносини між подружжям, дійсні причини пред'явлення позову до суду, волевиявлення позивача припинити шлюбні відносини, що рішення позивача про розірвання шлюбу та пред'явлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням ним його наслідків. У свою чергу, відповідач, в адресованій на адресу суду заяві, не заперечувала щодо розірвання шлюбу з позивачем, виходячи при цьому також з відсутності у взаєминах сторін морально-правової основи шлюбу, до якої належать почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та взаєморозуміння, підтримки та піклування, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить суто формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін та права їх дитини, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved