Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом де просить стягнути з відповідача гроші в сумі 8610грн. в якості боргу з процентами та три проценти річних. Позов мотивує тим, що 24.02.2009 року до нього звернулась відповідач та він наддав їй в борг гроші в сумі 1000грн..В письмово укладеному договорі - розписці вони обговорили, що відповідач зобов'язується оплачувати проценти в сумі 10% від 1 000 грн. за 30 днів, що дорівнює 333,3 коп., щоденно, до моменту розрахунку з ним. Строк повернення боргу - 24.04.2009 року. Пізніше відповідачем була написана нова розписка про повернення боргу в сумі 1000 грн. під ті ж 10% до 04.03.2010 року. На неодноразові письмові та усні звернення, відповідач запевняла його, що поверне борг, але їй потрібен час. Останній раз він звернувся до відповідача в грудні 2015 року, а тому вважає, що право на звернення до суду у нього виникло з грудня 2015 року. Також вважає, що суму боргу потрібно рахувати з моменту коли він надав гроші відповідачу в борг. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив грошові зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вважає, що сума боргу складається з наступних розрахунків: 24.02.2010р. - 1200грн. 24.02.2011р. - 1200грн. 24.02.2012р. - 1200грн. 24.02.2013р. - 1200грн. 24.02.2014р. - 1200грн. 24.02.2015р. - 1200грн. 24.02.2016р. - 1200грн. Всього до стягнення 8400 грн.. Це суми з урахуванням 10 процентів, які вказані в договорі позики грошей. Крім того, позивач вважає, що на суму 8400 грн. за сім років боргу нараховується три проценти річних - по 30 грн. на рік, та всього сума боргу становить 8610 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Посилаючись на ст., ст. 509, 524 - 526, 629, 1046 - 1049 ЦК України просить його вимоги задовольнити. 21 листопада 2016 року від позивача до суду надійшло уточнення позовних вимог, де позивач зазначає, що станом на 06.12.2016 р. збільшує суму стягнень з відповідача до 12 069,57 грн., яка складається з наступного: - гроші в сумі 1000 грн., взяті відповідачем під 10% з 24.02.2009 року по 06.12.2016 року, за строк 7 років 9 місяців 1 неділя 5 днів. - сума 10 % від 1000 грн. на 2842днів, що становить 9473,33грн. - три проценти з 24.02.2009р. по 06.12.2016р. всього за 2842 дні, що становить 233,59грн. - інфляційні за період з 24.02.2009 р. по 06.12.2016 р. в сумі 1342,65грн.. Сторони про день, час та місце розгляду справи 15.06.2017 року повідомлялись належним чином. Представник позивача неодноразово подала заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, де зазначила, що на позовних вимогах наполягають та підтримують. На судовий розгляд справи відповідач не з'явилася повторно, про причини неявки суд не повідомила. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст., ст. 224 - 226 ЦПК України. За таких обставин, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом установлено, що 24 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 000 грн., яку зобов'язувалась повернути в строк до 24 квітня 2009 року. Також мається умова вказані в договорі про 10% з 1000 грн. за 30 днів, що становить 334 коп. кожного дня до виконання договору, що підтверджується борговою розпискою (а.с.6). Даною розпискою підтверджується виконання [PERSON] своїх зобов'язань з надання [PERSON] позики належно та в повному обсязі (а.с.22). Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам. В постанові № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З позовної заяви вбачається, що коли позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, відповідач надала ще одну розписку від 04.03.2010 року, згідно якої зобов'язалась повернути борг частками в 2010 році. В подальшому відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання та не повернула борг протягом 2010 року. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі без відносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає,що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02 липня 2014 року. В даному випадку договором позики, який викладено у вигляді боргової розписки, передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами в розмірі 10% від 1 000 грн. за 30 днів, що дорівнює 333,3 коп. або 3 грн.33 коп. в день, тобто щоденно, до повного повернення грошових коштів, а тому позикодавець, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу просив також стягнути проценти за користування грошовими коштами та навів свій розрахунок. Пізніше відповідачем була написана нова розписка про повернення боргу в сумі 1000 грн. під ті ж 10% до 04.03.2010 року. Останній раз позивач звернувся до відповідача в грудні 2015 року, а тому право на звернення до суду у нього виникло з грудня 2015 року. Заяв від відповідача про застосування строку позовної давності до суду не надходило. Заборгованість за договором позики на момент звернення [PERSON] до суду із позовом складає 1 000 грн., і саме з цієї суми, на думку суду слід проводити розрахунок 10 % від 1 000 грн. за 30 днів, що дорівнює 333,3 коп. або 3грн.33 коп. в день, починаючи з 24.02.2009 року до 06.12.2016 року. Наводячи свої розрахунки, позивач зазначає період з 24.02.2009 року та датою розрахунку вважає 06.12.2016 року, що становить 2842 дні, при цьому згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином до стягнення підлягає 9 473,33 грн. (розрахунок: (1000 грн. * 10%):30 днів*2842 дні) . Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заборгованість за договором позики на момент звернення [PERSON] до суду із позовом складає 1 000 грн., і саме з цієї суми, слід проводити розрахунок санкцій, передбачених ст.625 ЦК України. Зокрема, дата виникнення заборгованості 24.04.2009 року, позивач звернувся з даним позовом до суду 21.01.2016 року, проте наводячи свої розрахунки, датою розрахунку вважає 06.12.2016 року, при цьому згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже кількість днів прострочення -2783. Таким чином, 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача складає 228,74 грн., виходячи з розрахунку: 1000,00 грн. х 3 х 2783 днів : 365 : 100. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Таким чином за ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції ураховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні. Сума нарахованих позивачем інфляційних витрат, на думку суду, ніким не оспорюється та не викликає сумнівів у їх вірності, а тому суд вважає, що підлягає також задоволенню позов у цій частині щодо стягнення 1342,65грн., оскільки вказана вимога є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання. Як підтверджено матеріалами справи, позивачем вчинено всі дії, передбачені законом та умовами договору позики, а оскільки відповідач умов договору не виконала, то позивач має право вимагати виконання зобов'язання від боржника, відповідно до зазначеного договору та чинного законодавства Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, то з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved