Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому вказав що проходив службу на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу 34 роти ДПС відділу ДАЇ м. Харкова по 06.11.2015 рік. Внаслідок трудової діяльності в органах МВС з 1995 року по 06.11.2015 року був визнаний інвалідом 3-ї групи. Вважає що оскільки став інвалідом під час проходження служби він повинен бути визнаний таким що втратив працездатність на 50% і прохає, в остаточній редакції позову, стягнути з відповідача на його користь заборгованість зі щомісячних виплат у відшкодуванні шкоди у розмірі 14875 грн., стягувати у відшкодування шкоди по 8000 грн. щомісячно починаючи з 01.01.2017 року та продовжувати стягнення безстроково, стягнути моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач та його представник зявились. Позов підтримали посилаючись на підстави в ньому викладені. Представник відповідача позов не визнала зазначивши що під час звільнення [PERSON] усіх вимог діючого законодавства було дотримано. Пояснила що позивача було звільнено через не проходження переатестації і тільки після цього він пройшов МСЕК. В письмових запереченнях зазначила що [PERSON] відповідно до висновку МСЕК було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 217500 грн. Представник 3-ї особи до судорого засідання не зявився. Про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд встановив що позов задоволенню не підлягає за наступним: судом встановлено що з 16.11.1995 року [PERSON] працював в УДАІ ГУМВСУ в Харківській області та наказом нач. ГУМВСУ в Х/обл. від 09.11.2015 року № 879 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ. 28.09.2016 року позивачу встановлена 3 група інвалідності. Довідкою МСЕК від 28.09.2016 року визначено що захворювання повязане з проходження служби в органах МВС. Суд погоджується з запереченнями представника відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову який обґрунтовується положеннях статей 1195 та 1197 ЦК України, оскільки в денному випадку повинно бути застосоване спеціальне законодавство а саме ст. 23 Закону України «Про міліцію» в разі поранення заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обовязків, яке призвели до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності що настала під час проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога розмірі зокрема 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб,- у разі встановлення інвалідності 3 групи. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, якою затверджено «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» - [PERSON] було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 217500 грн. що підтверджується копією платіжного доручення №24 від 17.03.2017 року. Також, не знайшло свого підтвердження і завдання колишнім роботодавцем позивачу моральної шкоди. При цьому суд звертає увагу на те що з позовною заявою [PERSON] звернувся до суду в січні 2017 року а виплата одноразової грошової допомоги позивачу було здійснено тільки 17.03.2017 році. Однак підстав вважати що ця затримка відбулась за провини відповідача у суду немає оскільки зазначене належними доказами (бездіяльність після письмового звернення, тривала переписка, письмові відмови тощо) не підтверджено. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обовязковому зясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Таким чином з огляду на вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, за якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд констатує що позивач не обґрунтував належними доказами правову підставу для свого позову. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову не підлягають стягненню і судові витрати які полягають у витратах на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed