Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від імені якого діють як законні представники батьки - відповідачі [PERSON] , [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Роменської міської ради як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що їй на праві власності належить трикімнатна квартира, розташована на першому поверсі двоповерхового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 41 кв.м. Відповідач [PERSON] є її рідною онукою - донькою її сина [PERSON] , який помер [INFO] . Онука свого власного житла не мала, жила у свекрухи, тому у 2018 році вона вирішила, що онука надаватиме їй необхідний догляд та утримання, а вона в обмін на це подарує належну їй квартиру, про що 06.07.2018 року уклали з нею договір дарування. Після укладення договору дарування [PERSON] , як власник набутої за договором дарування квартири, вселилась до неї спільно з своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] , [INFO] . Після укладення договору дарування та вселення до квартири, онука поміняла своє відношення до неї, розпочали вчиняти сварки. Погане ставлення онуки змусили її звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року, в задоволенні її позову до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним відмовлено. Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 585/2413/19 скасовано рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 січня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року, визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , її чоловік [PERSON] та син [PERSON] , [INFO] , вселилися та набули права користування квартирою, що належить їй на праві власності, на підставі набутого [PERSON] права власності на квартиру на підставі договору дарування, який визнаний недійсним Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року. Тому просила усунути перешкоди їй у здійсненні права власності щодо житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення із вказаної квартири відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначення підготовчого засідання. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2021 року провадження в справі закрито. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 27 липня 2021 року скасовано ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2021 року та справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 серпня 2021 року прийнято матеріали справи та призначено судове засідання на 22 вересня 2021 року на 13 годину. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив обставини, викладені в позові. Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що на праві власності [PERSON] належить трикімнатна квартира, розташована на першому поверсі двоповерхового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 41 кв.м. (а.с. 15). Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договор дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л. І. 06.07.2018 р., який постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 585/2413/19 визнано недійсним (а.с. 8-14). Як вбачається з довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 01-35/6-01 від 04.01.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до висновку № 03-26/1858 від 27.01.2021 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області вважає за можливе виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 62-63). Відповідно до статті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першоїстатті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Крім того, пунктом 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова), судам роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організа¬цією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти ро¬ків, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Залишення малолітніх дітей зареєстрованими в спірній квартирі без батьків суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. За матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є власниками квартири, яка належить позивачу, проте в квартирі зареєстровані, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а також враховуючи висновок ограну опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області щодо можливості виселення, суд вважає, що позов про виселення відповідачів з спірної квартири доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved