Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 5/8 частини будинку за адресою: [ADDRESS], посвідчений Гуковою Наталією Євгеніївною 28.12.2015 року №3975, посилаючись на те, що відповідач обманним шляхом змусив позивача підписати договір дарування, а в силу свого похилого віку та безпорадного стану, він не розумів, який документ насправді підписав. Також позивач помилився щодо правової природи правочину, оскільки договір дарування є вкрай невигідним правочином для позивача, який на даний час позбавлений взагалі будь-якого житла. Крім того, договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану позивача, який є інвалідом армії, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання. Сам договір дарування не відповідає внутрішній волі відповідача та життєвим обставинам, що склалися. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважність причин відсутності суд не повідомив, а тому відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. В судове засідання третя особа не з»явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 07.12.2010 року мати позивача - [PERSON] була власником ? частини житлового будинку по [ADDRESS]. За позивачем було зареєстровано право власності на ? частину вищезазначеного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину [NUMBER], виданого 07.12.2010 року Другою Житомирською державною нотаріальною конторою. [PERSON] померла [INFO] та на час відкриття спадщини разом з нею постійно проживав позивач - [PERSON]. 26.11.2015 року позивач склав довіреність, якою уповноважив [PERSON] представляти інтереси позивача з питань оформлення спадкових прав після смерті матері [PERSON], а після оформлення спадщини зареєструвати право власності на успадковане ним майно, а також з питань підготовки документів та вчинення від його імені правочину щодо дарування [PERSON] 5/8 частин житлового будинку по [ADDRESS]. 28.12.2015 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гуковою Н.Є. було посвідчено договір дарування та зареєстровано в реєстрі за №3975. Відповідно до вказаного договору [PERSON], [INFO] подарував [PERSON], [INFO] належні йому на праві власності 5/8 ід. ч. житлового будинку по [ADDRESS]. Документом, що підтверджував право власності дарувальника на відчужувану частку житлового будинку був договір дарування, посвідчений 01.12.2015 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Як вбачається з матеріалів справи, правовстановлюючий документ на нерухоме майно - 5/8 частин житлового будинку по [ADDRESS], яке належало дарувальнику за оскаржуваним договором - [PERSON], а саме договір дарування від 01.12.2015 року, не визнаний недійсним у встановленому законом порядку на час укладення оскаржуваного правочину. Також на час укладення оскаржуваного правочину право власності дарувальника на вищезазначене нерухоме майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і будь-яких обтяжень не містило, а тому вказана особа мала право на відчуження такого майна відповідачу. Довіреність, видана позивачем 26.11.2015 року на ім»я [PERSON] не відкликана позивачем та не визнана недійсною у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний правочин було укладено та посвідчено у встановленому законом порядку, а тому доводи позивача про те, що зміст цього правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі є безпідставними та необґрунтованими. В судовому засіданні залишилися не доведеними доводи позивача в обґрунтування підстав недійсності оскаржуваного правочину про те, що [PERSON] ввів його в оману, скориставшись його безпорадністю та довірливістю і змусив його підписати довіреність, відповідач [PERSON] обманним шляхом змусив позивача підписати договір дарування, позивач помилився щодо правової природи правочину, який є вкрай невигідним для нього та був укладений під впливом тяжкої обставини, не відповідає внутрішній волі позивача та життєвим обставинам, що склалися. Позивач не був стороною оскаржуваного договору дарування від 28.12.2015 року, не підписував та не укладав його, а позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 01.12.2015 року, укладеного [PERSON], позивачем не заявлено.

Outcome: dismissed