Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 07.09.2015р. працівниками міліції в нього був вилучений велосипед в рамках кримінального провадження і переданий на зберігання іншій особі. До теперішнього часу кримінальне провадження не завершене. Позивачу ніяких підозр не предявлялося. На його звернення повернути йому велосипед працівники правоохоронних органів не реагують. Вважає, що його права як власника велосипеду є порушеними з боку співробітників відповідача, а тому просить відшкодувати йому вартість цього велосипеду в розмірі 1000грн та моральну шкоду, завдану неправомірними діями, в розмірі 4000грн. В судовому засіданні позивач пояснив, що співробітники міліції неправомірно вилучили в нього велосипед, який насправді належить йому. Протягом 6 місяців ніхто нічого не робить. Заради поновлення справедливості просить задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 29.12.2015р. заперечила проти позовних вимог і просила відмовити в позові повністю. В обґрунтування заперечень зазначила, що велосипед в позивача вилучений в рамках кримінального провадження по якому досудове розслідування не завершене, тож неправомірності в діях співробітників міліції немає. Зауважила, що позивач не надав належних доказів вартості велосипеду та завдання йому моральної шкоди. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON], та [PERSON], які є сусідами позивача. Свідки пояснили, що в позивача був велосипед темного кольору, яким він користувався понад 10 років, а останні шість місяців цього велосипеду немає. Зі слів позивача їм відомо, що велосипед забрали співробітники міліції. В якості доказів по справі судом досліджені матеріали кримінального провадження №12015250050002643, копії медичних довідок (а.с.11), фотографії із зображенням велосипеду (а.с.12), виписка з оголошень (а.с.22), звернення позивача до відповідача (а.с.28-30), відповіді прокуратури Черкаської області на звернення позивача (а.с.27, 54). Заслухавши пояснення сторін і свідків, дослідивши інші докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.09.2015р. позивач приїхав на велосипеді «Україна» чорного кольору на ринок «Сєдова» в м. Черкаси та зупинився біля магазину «Сантехніка». Громадянин [PERSON] помітив зазначений велосипед та впізнав в ньому свій велосипед, який в нього вкрали 09.08.2015р.. За фактом крадіжки велосипеду [PERSON] ведеться кримінальне провадження №12015250050002643 від 11.08.2015р.. У звязку з цим [PERSON] викликав міліцію. Слідчий Придніпровського РВ УМВС в Черкаській області [PERSON], який прибув за викликом [PERSON], склав протокол огляду місця події від 07.09.2015р.. 09.09.2015р. слідчий Придніпровського РВ УМВС в Черкаській області [PERSON] передав зазначений велосипед [PERSON], що підтверджується відповідною розпискою. До теперішнього часу кримінальне провадження не завершене. З 28.09.2015р. кримінальне провадження №12015250050002643 розслідує слідчий СВ Придніпровського РВ УМВС в Черкаській області [PERSON]. 05.10.2015р. за клопотанням слідчого Заєць Л.С. слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси виніс ухвалу якою зобовязав [PERSON] надати тимчасовий доступ до велосипеду «Україна» органу досудового розслідування Придніпровського РВ УМВС в Черкаській області. Зазначена ухвала суду лишилась без виконання, оскільки згідно рапорту слідчого Заєць Л.С. від 02.11.2015р. [PERSON] поїхав за межі м. Черкаси, а в його квартирі ніхто не відчиняє двері. Під час досудового слідства по кримінальному провадженню №12015250050002643 позивач був допитаний як свідок 07.09.2015р.. Зазначені обставини встановлені судом внаслідок дослідження матеріалів кримінального провадження №12015250050002643. 25.12.2015р. позивач звернувся до відповідача з заявою (а.с.28-29), в якій просив повернути йому його велосипед та відкрити кримінальне провадження по факту незаконного вилучення в позивача та передачі сторонній особі [PERSON] велосипеду. Листом від 26.01.2015р. за №17-339вих-16 (а.с.54) прокуратура Черкаської області повідомила позивача про обставини розгляду його заяви, зазначив, що проводиться службове розслідування, яке на даний час триває. За даними матеріалів кримінального провадження (пояснення [PERSON]Д.) та поясненнями позивача вартість велосипеду «Україна» складає 1000грн. Позивач не має правовстановлюючих документів на спірний велосипед, оскільки він купив його понад 10 років тому, проте на підтвердження цього факту надав суду фотографії з зображенням велосипеду. За таких обставин, позивач вважає порушеними його права внаслідок неправомірних дій працівників органів досудового розслідування з вилучення в нього його майна та звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож спір виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, який регулюється положеннями глави 82 Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Законом України від 01.12.1994р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР). Згідно ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Цивільні правовідносини з відшкодування шкоди регулюються положеннями глава 82 ЦК. Питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування регулюється статтею 1176 ЦК. З матеріалів справи вбачається, що позивач вимагає відшкодувати йому шкоду, завдану незаконним вилученням в нього майна, яке є предметом кримінального провадження. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК в такому випадку шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується на загальних підставах. Натомість ч.7 ст.1176 ЦК передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування встановлюється законом. Таким спеціальним законом є Закон №266/94-ВР. Відповідно до ст.2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1)\~постановлення виправдувального вироку суду; 11) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. З системного аналізу змісту зазначених положень Закону вбачається, що право на відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового розслідування з виїмки майна, виникає після прийняття відповідного процесуального рішення за наслідками розгляду кримінального провадження органом, уповноваженим на прийняття такого рішення. За таких обставин, вирішення питання про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі неправомірними діями органів досудового розслідування, до закінчення кримінального провадження та прийняття компетентним державним органом (суд або прокуратура) відповідного рішення за наслідками розслідування кримінального провадження, є передчасним, оскільки встановити факт неправомірності дій органів досудового розслідування може лише прокурор або суд, який уповноважений розглядати справи кримінального провадження. Таким чином, встановлення факту незаконності дій органів досудового розслідування є компетенцією органів кримінальної юстиції, а відтак в порядку цивільного судочинства питання про відшкодування шкоди може розглядатися тільки після встановлення такого факту. Питання вилучення майна, яке є предметом кримінального провадження, регулюються ст.167-175 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК). Згідно ч.1 ст.167 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене майно (в даному випадку мова йде про велосипед, який є предметом кримінального провадження), можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Відповідно до ст.169 КПК тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадку, якщо протягом наступного робочого дня після вилучення майна, прокурор або слідчий не звернувся до суду з клопотанням про його арешт; 4) у випадку відхилення судом клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно або не вирішення судом зазначеного клопотання протягом сімдесяти двох годин із дня надходження його до суду; 4) у разі скасування арешту. Згідно п.1 ч.1 ст.303 КПК бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає, зокрема, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, може бути оскаржена володільцем тимчасово вилученого майна до слідчого судді місцевого суду. Як зазначив позивач він не оскаржував дій слідчого з вилучення в нього велосипеду, оскільки не знав про таку можливість. Разом з тим, згідно ст.68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. В світлі принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, звертаючись до суду з цивільним позовом до відповідача про відшкодування шкоди, до встановлення факту незаконності дій посадових осіб органів досудового розслідування, позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав. З обставин справи вбачається, що підстави за яких у позивача виникає право вимоги на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, відсутні, а тому позов не підлягає задоволенню. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За таких обставин, відмова позивачу у позові по цій справі, не позбавляє його права після використання належного способу захисту його прав, у разі встановлення незаконності дій органів досудового розслідування, звернутись до суду з позовом про відшкодування завданої йому незаконними діями шкоди, оскільки в такому разі буде інша підстава позову. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судових витрат не розглядається. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed