Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що між ним і відповідачем було укладено договір про фінансовий лізинг; посилаючись на те, що рішенням суду встановлено нікчемність вказаного договору, позивач просить застосувати передбачені цивільним законом наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 875 037 гривень 69 копійок. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо вимог позовної заяви та просив відмовити задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Вислухавши вступне слово представника позивача і відповідача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 15 жовтня 2013 року між сторонами укладено договір про фінансовий лізинг № 0008751 за умовами якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало [PERSON] у розпорядження, об`єкт лізингу, а саме: транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун [NUMBER] (а.с. 10 - 26). Факт передачі об`єкта лізингу позивачем відповідачу підтверджується актом прийому-передачі до договору від 23 жовтня 2013 року (а.с. 29). Вирішуючи справу по суті спору, суд виходить з наступного. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на факт встановлення рішенням суду нікчемності правочину. Зокрема, позивач стверджує, що постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі № 362/4088/16-ц встановлено нікчемність укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 0008751 від 15 жовтня 2013 року. Проте, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, факт нікчемності укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 0008751 від 15 жовтня 2013 року, не підтверджено відповідними доказами. Так, надані на підтвердження своїх вимог тексти судових рішень Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року, Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року та Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, - за своїм змістом не є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами тих обставин на які посилається позивач, оскільки вони містять відомості замінені словами «[PERSON], [PERSON] та інше (а.с. 35 - 37, 38 - 40, 41 - 43). При цьому, співставленням фактичних даних відображених у вказаних документах можна припустити певні обставини на які посилається позивач. Натомість, рішення суду має ґрунтуватися на конкретних фактах, а не на припущеннях. Крім того, вказані документи не мають штрих-кодовий ідентифікатор судового рішення, їх не завірено належним чином, не прошито і не пронумеровано їх аркуші, на даних рішеннях судів відсутній підпис відповідних посадових осіб та печатка суду. Одночасно слід врахувати, що відповідно до пункту 3 розділу XI «Засвідчення та видавання копій судових рішень і документів» Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, яку затверджено наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 року № 814, копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та відповідною печаткою суду із зазначенням дати; на копії судового рішення, що набрало законної сили, зазначається дата набрання ним чинності. Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину нікчемності укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 0008751 від 15 жовтня 2013 року. У зв`язку з цим, наведені за змістом позовної заяви доводи позивача щодо нікчемності укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 0008751 від 15 жовтня 2013 року, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами. Суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість відповідно до вимог частини п`ятої статті 177 ЦПК України виконати свій обов`язок і додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (у тому числі наявні у позивача докази нікчемності укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 0008751 від 15 жовтня 2013 року ). Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. При цьому, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки інтереси позивача в судовому засіданні було представлено професійним юристом, який має статус адвоката. До того ж, у даному судовому розгляді суд окремо не вирішує питання щодо нікчемності зазначеного правочину, оскільки позивач не заявив про це своїх вимог та вказує у позові, що факт нікчемності правочину не підлягає доказуванню. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено факту нікчемності укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 0008751 від 15 жовтня 2013 року, а тому і немає підстав для застосування передбачених цивільним законом наслідків недійсності правочину. Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні, судом не встановлено існування передбачених цивільним законом підстав для застосування наслідків недійсності правочину про які просить позивач у прохальній частині позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Також, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed