Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законного представника неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Львівської міської ради про зняття відповідачів з реєстраційного обліку та визнання їх такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою загальною площею 103,7 кв.м., житловою площею 70,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що позивач у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на квартиру загальною площею 103,7 кв.м., житловою площею 70,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки ЛКП «Снопківське», відповідачі зареєстровані у цьому приміщенні. Являючись законним власником майна, позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, однак відповідачі продовжують у ньому проживати без будь-яких правових підстав, чим чинять перешкоди в доступі та користуванні майном позивачу. На думку позивача, своїми діями відповідачі порушують Конституцію України, Цивільний кодекс Украйни та інші нормативно-правові акти, адже внаслідок незаконних дій відповідачів позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном. З урахуванням положень ст. 391 ЦК України, банк вважає, що має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідачів презюмується, оскільки відповідачі вже не є власниками майна, тож використовувати його для проживання не мають права, що зумовлює вимогу позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Просить позов задовольнити. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошенням, в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подали до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Подав до суду письмові пояснення, згідно яких проти задоволення позову заперечує, вказуючи на проживання у квартирі неповнолітнього - [PERSON] , 2002 року народження, який буде позбавлений житла. Згідно пояснень просить розгляд справи проводити за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. У процесі розгляду справи сторону позивача, відповідно до ст.55 ЦПК України, замінено на правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», у зв`язку з припиненням Акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 30.11.2007 року між АКБ Соціального захисту «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №607/32-217. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №607/32-217, між банком і [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений 30.11.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №3384, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру загальною площею 103,7 кв.м., житловою площею 70,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. 07.06.2006 за реєстровим №1335, право власності на яку зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 08.06.2006 року №00887511. У зв`язку зі смертю [PERSON] , який виступав Іпотекодавцем за іпотечним договором та переходом права власності у порядку спадкування на предмет іпотеки до [PERSON] сторонни, Банк та [PERSON] уклали Договір про внесення змін до іпотечного договору, який посвідчений 30.11.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №3384, згідно якого Іпотекодавцем за іпотечним договором стає [PERSON] . Іпотекодавець не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим, на підставі п.п.4.5 Іпотечного договору за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 103,7 кв.м., житловою площею 70,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.10.2017 року №122239587. У даному випадку АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» обґрунтовує заявлені позовні вимоги наявністю права власності, що зареєстроване у встановленому законом порядку, на квартиру шляхом звернення стягнення на іпотечне майно на підставі застереження у іпотечному договорі, предметом якого була вказана квартира. Відповідно до п.п.4.5 Договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі Іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом реалізації Іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч.3 ст.33 закону «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно до частини першої, другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленом устаттею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Зазначене узгоджується з правовими висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року справа № 466/2820/16-ц, провадження № 61-23411 св 18. У даній справі відомостей про те, що відповідачами оскаржено в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем не здобуто. Суд виходить з того, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Однією із підстав припинення права власності, згідно зі ст. 346 ЦК України є відчуження майна. За правилом п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до довідки ЛКП «Снопківське» від 25.07.2019 року №2702, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Доводів позивача щодо того, що відповідачі і надалі продовжують проживати у вказаній квартирі в процесі розгляду справи не спростовано. 19.09.2019 року позивач звертався до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] , [PERSON] із вимогою про добровільне виселення. При цьому, вказана вимога була відповідачами проігнорована. Жодних доказів на спростування таких доводів позивача відповідачами суду не надано, оскільки останні в судове засідання не з`явились. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Оцінюючи надані по справі докази, беручи до уваги те, позивач являється законним власником помешкання за адресою: [ADDRESS] , відповідачі відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, що перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомими майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються права та інтереси позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставними. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Частина 2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Одночасно суд враховує, що право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2). Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). У ч.1 ст.3 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК). Згідно зі ст.ст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний до пологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з п.40 гл.1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 року №20/5 та зареєстрованої в Мін`юсті 3.03.2004 за №283/8882, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки ст.405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітній [PERSON] , 2002 року народження, під час укладення договору іпотеки не був зареєстрований у спірній квартирі та не мав права користування нею, а передача житлового приміщення в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію дитини в квартирі. Тобто, у даному випадку згода органів опіки та піклування на укладання правочину не була необхідна. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду Касаційного цивільного суду, у постанові від 18.12.2018 року (справа №355/689/16-ц). Щодо позовної вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі, то така задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає процедуру реєстрації місця проживання особи, зокрема ч. 1ст. 6 цього Закону передбачає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання». Окрім того, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідачів знятися з реєстрації добровільно, їх зняття з реєстрації можливе за наявності остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1921,00 гривень.

Outcome: partial