Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому вказала, що відповідач є її батьком. На даний час вона навчається, потребує допомоги з боку батьків. Батько добровільно матеріальної допомоги не надає. Просила стягнути з відповідача аліменти на її користь у розмірі ј частини заробітку до закінчення навчання 01.07.2023 р. Ухвалою суду від 06.05.2020 р. відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться у спрощеному провадженні без виклику сторін за наявними матеріалами. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що доводи позивача не підкріплюються належними доказами і ґрунтуються виключно на припущеннях. Також в матеріалах справи відсутні відомості про неможливість іншого з батьків утримувати дитину. Він має на утриманні ще одну неповнолітню дитину, на яку сплачує аліменти за рішенням суду у розмірі ј частини заробітку Крім того, на його утриманні перебуває також його мати - пенсіонерка. Просив задовольнити позовні вимоги частково та не заперечував проти стягнення аліментів на навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно на період навчання. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , що не заперечується відповідачем. Згідно довідки, виданої на непідконтрольній Україні території, [PERSON] є студенткою 3 курсу Донецького національного університету ім..Горького, денної (бюджетної) форми навчання. Строк навчання - з 01.09.2017 р. по 01.07.2023 р. З відповідача рішенням суду від 11.06.2013 р. стягнуті аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки його доходів щомісячно до повноліття дітей, в тому числі й на [PERSON] , [INFO] . Зазначене є доказом того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на навчання, оскільки виплата аліментів на [PERSON] припинена у зв`язку із досягненням нею віку 18 років. Крім того, має мати похилого віку. Доказів на підтвердження матеріального стану та того, що мати перебуває на його утриманні відповідачем не надано. Зазначене встановлено з документів в матеріалах справи. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). За правилами ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, суд вважає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, що також узгоджується з позицію Європейського суду з прав людини, який розвиває цей принцип у своїй практиці, наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. <…> Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. При вирішенні питання про розмір аліментів, які повинно бути стягнуто з відповідача, суд враховує стан здоров,я та матеріальне становище позивача; матеріальне становище відповідача, його стан здоров,я; можливість позивача одержувати утримання від другого з батьків. Суд враховує усі докази, що знаходяться в матеріалах справи та вважає, що вимоги позивача про стягнення аліментів на період навчання обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню у розмірі 1/6 частки доходу відповідача. Так, стосовно розміру аліментів, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на навчання у розмірі 1/6 частини заробітку, враховуючи наявність у останнього обов`язку зі сплати аліментів на утриманні дітей у розмірі 1/3 частки його доходу. Рішення суду зі сплати аліментів на дітей спростовує доводи відповідача щодо неможливості сплати аліментів, оскільки він раніше сплачував аліменти на дітей у більшому розмірі, тобто, його матеріальний стан дозволяє такі відрахування. Крім того, аліменти на навчання слід стягнути до [INFO] (день народження позивача) включно, тобто, до досягнення позивачем віку 23 років. Відповідно ч. 1ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позивач згідно штампу вхідної кореспонденції 14.04.2020 року звернулася до суду з даним позовом, то суд вважає необхідним стягнути аліменти з цієї дати. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Суд вважає необхідним згідно з ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача судові витрати в доход держави.

Outcome: partial