Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач за вищезазначеною адресою ніколи не проживав і більше одного року відсутній на території України. За вищезазначеною адресою він зареєстрований як член сім'ї колишнього власника даної квартири. Оскільки попередній власник втратив право власності на цю квартиру, то має бути і припинене право користування нею членами його сім'ї. Позивач в судове засідання не з'явився. Проте надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74, ст.77 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з'явився у судові засідання 14.09.2017р. та 03.10.2017р. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 24-26/. Право власності позивача виникло на підставі іпотечного договору №5687 від 29.12.2014р. /а.с.32-34/ та рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2017р. №711/8819/16 /а.с.27-30/. З 07.04.2015р. по теперішній час в квартирі зареєстрований відповідач, що підтверджується довідкою КП «Придніпровська СУБ» /а.с.7/ та відомостями з Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради /а.с.11/. На теперішній час фактичне місцеперебування відповідача невідоме, а за місцем реєстрації він не проживає і не появляється без поважних причин. Оскільки позивач не надавав дозволу відповідачеві на проживання в даній квартирі, а наявність у відповідача права користування спірною квратирою порушує майнові права та інтереси позивача, як власника, то він звернувся до суду з даним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Житлового кодексу України (далі - ЖК). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Судом встановлено, що право відповідача на користування спірною квартирою є похідним від права власності на цю квартиру колишніх власників - [PERSON] та [PERSON], оскільки він був зареєстрований в даній квартирі ще до набуття позивачем права власності на неї. За таких обставин право відповідача на користування спірної квартирою є сервітутом. Статтею 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника житла користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, тобто право членів сім'ї власника житла на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05.11.2014р. №6-158цс14, від 06.07.2016р. №6-3095цс15, від 16.11.2016р. №6-709цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК є обов'язковою при вирішенні питання про застосування норм права. Отже із припиненням права власності таких осіб на спірну квартиру припиняється і право відповідача на проживання в ній. Зазначене також закріплено п.4 ч.1 ст.406 ЦК відповідно до якої сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її квартирі порушує його права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач змушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного йому майна іншими особами т.і.. Отже реєстрація відповідача порушує і законні інтереси позивача. За таких обставин, право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391, 406 ЦК позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні його квартирою. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що при зверненні до суду із позовом позивачем не було заявлене клопотання про відшкодування йому понесених ним судових витрат, тому питання про їх відшкодування судом не розглядається. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved