Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] від 12.02.2002 р. серія КММ № 014055, видане на підставі Рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02.02.2002 р., - в частині належності [PERSON] 1/2 частини вказаного будинковолодіння; скасувати реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] на 1/2 частину вказаного житлового будинку, вчинену «Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12.02.2002 р. за № 108 реєстрова книга № 1; визначити, що частка померлої [PERSON] , у спільному сумісному майні подружжя з її чоловіком [PERSON] , становить - 1/2 частину; визнати 1/2 частину - житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1993 р. випуску та вантажного автомобіль марки «AVIA А 31», 1985 р. випуску - спадковим майном померлої [INFO] [PERSON] ; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] його матері - [PERSON] на 1/2 частину: житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами; легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1993 р. випуску; вантажного автомобіль марки «AVIA А 31», 1985 р. випуску; стягнути з відповідача в користь позивача грошову компенсацію вартості належної йому 1/2 частини у спадковому рухомому майні померлої [PERSON] в розмірі - 8 579,37 грн., що складається з: 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1993 р. випуску у розмірі - 4 031,11 грн.; 1/2 частини вартості вантажного автомобіля, марки «AVIA АЗ1» 1985 р. випуску у розмірі - 4 548,26 грн., судові витрати у справі покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла матір позивача. Спадкоємцем який прийняв спадщину за законом після її смерті є позивач, оскільки відповідач та третя особа, відповідно чоловік спадкодавці, батько позивача, та її донька, сестра позивача, відмовились від прийняття спадщини на користь позивача. Приймаючи спадщину за законом, а саме: на ј частину квартири [ADDRESS] , 27.12.2004 року, та отримавши свідоцтво про право на спадщину, позивачу не було відомо про заповіт спадкодавці від 20.09.2000 року, про який позивач дізнався лише в серпні 2018 року. Відповідно до вказаного заповіту моя позивача [PERSON] заповіла все своє майно в рівних частинах своїм дітям позивачу та його сестрі [PERSON] . З яких підстав держаний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори оформив прийняту позивачем спадщину матері по закону та не повідомив його про наявність вказаного заповіту позивачу невідомо. Жодної заяви про відмову від спадкування майна матері по заповіту до нотаріальної контори позивач не подавав. Крім вказаної 1/4 частини вказаної квартири, на день відкриття спадщини [INFO] матері [PERSON] належала ще частка в майні, яке було набуте за час перебування у шлюбі з [PERSON] (спільне майно подружжя) та зареєстроване на його ім`я, зокрема: фактично закінчений будівництвом (100%) але не зданий в експлуатацію житловий будинок, по [ADDRESS] , загальною площею - 289,6 кв. м., із прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, зокрема: літньою кухнею площею - 62,2 кв. м., гаражем площею 48.8 кв. м. та іншими спорудами; легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107» 1993 р. випуску; вантажний автомобіль, платформа С, марки «AVIA АЗІ», 1985 р. випуску. Будівництво житлового будинку було проведене батьками позивача в 1991-1997 роках на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею - 0,10 га, яка була виділена матері позивача [PERSON] на підставі Рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району від 16.05.1991 р. (на даний час адреса: [ADDRESS] ). Будівництво було закінчене в 1997 р. і на цей час до будинку були під`єднанні всі комунікації. Готовність будинку становила - 100%. З 1998 р. вся сім`я почала проживати в будинку. Проводилось будівництво в законний спосіб на підставі Рішення виконкому Пустомитівської районної ради № 384 від 17.10.1991 р., відповідно до якого [PERSON] , було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку за типовим проектом на належній їй земельній ділянці. Як вбачається з вищевказаних рішень органів місцевої влади «Забудовником» будівництва будинку була [PERSON] . Менш ніж через два місяці після смерті матері та відкриття спадщини, відповідач переоформив права «Забудовника» на своє ім`я та на підставі Акту складеного Державною технічною комісією, про готовність закінченого будівництвом об`єкту садибної забудови до експлуатації, № 214 від 07.12.2001 р„ будинок був прийнятий в експлуатацію. У вказаному Акті «Забудовником» будівництва будинку вже значиться - відповідач. Рішенням Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02.02.2002 р. - Відповідачу дозволено оформити право власності на вказаний житловий будинок. На підставі вказаного рішення, Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки - відповідачу було видане Свідоцтво від 12.02.2002 р. - про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] та проведено реєстрацію будинку на праві особистої власності за відповідачем (Реєстрова книга № 1 за реєстровим № 108). З вкладеного вбачається, що відповідач всупереч встановленому законом 6-ти місячному строку на оформлення спадщини (ч. 1 ст. 561 ЦК У PCP), здав фактично завершений будівництвом будинок в експлуатацію, оформив та зареєстрував своє одноособове право власності на нього в цілому. З викладеного вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбі провели будівництво житлового будинку на підставі дозволу органів місцевої влади від 1991 р. Оскільки будинок було побудовано ними під час перебування у шлюбі - він є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на вказані обставини та чинні на той час норми законодавства - відповідач безпідставно набув право особистої власності на цілий житловий будинок із прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, оскільки фактично вказаний будинок є спільною сумісною власністю [PERSON] та Відповідача. Позивач як спадкоємець по заповіту померлої [PERSON] , має право на спадкування належної їй 1/2 частини вказаного майна. Оформлення права власності на весь будинок на ім`я відповідача є порушенням прав позивача на спадкування належної йому частки у спадковому майні. Свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] , яке видане ЛОДКБТІ та ЕО від 12.02.2002 р. на підставі Рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02.02.2002 р. - підлягає визнанні недійсним у судовому прядку в частині належності [PERSON] 1/2 частини вказаного будинковолодіння. Реєстрація права власності на ім`я Відповідача на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] проведена «ЛОДКБТІ та ЕО» від 12.02.2002 р. за № 108 (реєстрова книга № 1 - також, підлягає скасуванню в судовому порядку. Рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02.02.2002 р., яке по своїй суті є ненормативним правовим актом одноразового застосування органу місцевої влади - вичерпало свою дію шляхом його виконання. Скасування зазначеного рішення не породжує жодних наслідків для захисту права позивача як власника 1/2 частини будинку та іншого спадкового майна. До спільної сумісної власності подружжя померлої [PERSON] та відповідача належало і інше майно. З Інформаційної довідки № 31/13-C-74/A3 від 05.10.2020 р. Регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України, виданої на адвокатський запит, вбачається, що станом на 19.10. 2001 р. (день відкриття спадщини), згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів - за [PERSON] , були зареєстровані зазначені вище транспортні засоби. Відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи № 09 від 27.01.2001 р., виготовленого судовим експертом Вербовим В.В., середня ринкова вартість автомобіля «ВАЗ 2107», 1993 р. випуску, станом на 19.10.2001 р. становить - 1 520 дол. США (8 062,23 грн.). Відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи № 10 від 27.01.2001р., виготовленого судовим експертом Вербовим В.В., середня ринкова вартість автомобіля «AVIA АЗІ» 1985 р. випуску, станом на 19.10.2001 р. становить 1 715 дол. США (9 096,53 гри.). З викладеного вбачається, що станом на день відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] ( [INFO] ), у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та відповідача знаходилось рухоме майно яке складалось з двох автомобілів, загальною вартістю -3 235, 00 дол. США , що по курсу НБУ станом на19.10.2001 р. становить 17 158,76 грн. Оскільки, вказане майно є спільним майном подружжя, яке було зареєстроване за чоловіком моєї матері - [PERSON] то фактично - позивач, як її спадкоємець за заповітом, має право на 1/2 частину вказаного майна. Відповідач не визнає права позивача на спадкування частки матері в спільному майні та заперечує факт складення [PERSON] . Заповіту. Відмовляється надати свою згоду - як чоловік померлої, на визначення її частки в спільному майні та видачу позивачу свідоцтва про право власності на її частку в цьому майні. Вказані обставини свідчать про неможливість реалізувати право на оформлення спадкового майна в нотаріальному порядку, оскільки воно є зареєстроване на праві власності за Відповідачем. 05.03.2021 року провадження у справі відкрито. 19.03.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів.27.07.2021 року справу призначено до судового розгляду. 25.08.2021 року від відповідача на адресу суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. 31.08.2021 року подано заперечення представника позивача на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав у ньому наведених. Підтримав подані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. Просить позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача позов заперечив, просить в задоволенні такого відмовити у повному обсязі. Суду пояснив, що позивач по справі син відповідача, якому в житті відповідач допоміг, допомагав і при потребі стверджує, готовий і надалі допомогти. Позивач проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] поряд з будинком відповідача, будинок допоміг йому будувати батько як особистою працею так і будматеріалами та коштами. При прийнятті спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] відповідач та третя особа по справі, [PERSON] , відмовились від прийняття спадщини в користь позивача, про що свідчить заява від 23.12.2004 року за реєстровим номером 3580, 3581 посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельник О.Є. Згідно довідки про склад сім`ї і прописку від 23.12.2004 року №3015, сторони на час смерті спадкодавиці проживали з нею за однією адресою та були зареєстровані. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.2004 року позивач отримав у власність 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій, хоча згідно вище зазначених норм закону спадкувати повинна і його сестра, якщо на даний час позивач посилається на існування заповіту. В матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 20.09.2000 року про який позивачу було відомо з моменту звернення із заявою №1753 від 22.12.2004 року, про прийняття спадщини, про що свідчать матеріали спадкової справи № 1228/04 з матеріалами справи позивач міг знайомитись в будь який час і йому було б відомо про існування заповіту. Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на 1\\2 частину житлового будинку з прибудовами, господарським будівлями та спорудами по [ADDRESS] - на час відкриття спадщини такого об`єкту нерухомості не існувало він не був зареєстрований, про нього не заявляв позивач при відкритті спадщини, відповідно він не може входити в склад спадкового майна - даний будинок був зареєстрований за відповідачем на праві власності 12.02.2002 року після смерті його дружини, матері позивача в той час коли відповідач уже перебував в іншому шлюбі і даний будинок був предметом спору в іншій цивільній справі, про що достовірно відомо позивачу по справі. Крім того, даний будинок розташований на земельній ділянці, яка належить відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки від 11.05.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Леон М. В. р.№ 1171. земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, однак з невідомих причин оригінал договору пропав і мій довіритель змушений був виготовляти дублікат. Як стверджує відповідач по справі тільки позивач до недавнього часу мав доступ до всіх його документів. Щодо автомобілів, перелічених у позові відповідач немає перед позивачем жодних зобов`язань щодо зазначених авто. Окрім того представник позивач підтримав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач міг довідатись, однак не вживав заходів для з`ясування можливого порушення його справи, зокрема щодо існування заповіту, відомості про який містились в матеріалах спадкової справи, однак останній наміру з такими знайомитись не проявив. Іншого стороною позивача не доведено. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вважає позов безпідставним, просить в задоволенні такого відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , та третьої особи [PERSON] , а також на момент смерті дружина відповідача [PERSON] [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 08.08.2018 року. З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] № 1228/04 вбачається, що спадщину за законом після смерті спадкодавиці прийняв її син, [PERSON] позивач у справі, та 27.12.2004 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій. Встановлено із матеріалів спадкової справи, що інші спадкоємці першої черги після смерті спадкодавці [PERSON] , - [PERSON] та [PERSON] , відповідно відповідач та третя особа у справі подали заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] позивача. З копії заповіту від 20.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дольницькою Л. М. 20.09.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4221, наявного в матеріалах спадкової справи вбачається, що на випадок своєї смерті [PERSON] своїм майном розпорядилась, заповівши усе належне їй майно на день її смерті своїм дітям [PERSON] та [PERSON] . З Інформаційної довідки № 31/13-C-74/A3 від 05.10.2020 р. Регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України, станом на 19.10.2001 р. (день відкриття спадщини), згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів - за [PERSON] , були зареєстровані наступні транспортні засоби: легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107», червоного кольору, 1993 р. випуску, об`єм двигуна 1451 куб. см., тип палива - бензин. Дата реєстрації - 03.06.1993 р. та вантажний автомобіль, платформа С, марки «AVIA АЗІ», 1985 р. випуску, синього кольору, об`єм двигуна 1600 куб. см., тип пального - дизель. Дата реєстрації 11.10.2000 р. Таким, чином судом встановлено, та визнано сторонами, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , окрім можливого іншого, увійшло право власності на 1/2 частку у власності на легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107», червоного кольору, 1993 р. випуску, об`єм двигуна 1451 куб. см., тип палива бензин, дата реєстрації - 03.06.1993 р. та вантажний автомобіль, платформа С, марки «AVIA АЗІ», 1985 р. випуску, синього кольору, об`єм двигуна 1600 куб. см., тип пального - дизель., дата реєстрації 11.10.2000 р. За встановлених судом обставин, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом 1/4 частки у власності на легковий автомобіль марки «ВАЗ 2107», червоного кольору, 1993 р. випуску, об`єм двигуна 1451 куб. см., тип палива бензин, дата реєстрації - 03.06.1993 р. та вантажний автомобіль, платформа С, марки «AVIA АЗІ», 1985 р. випуску, синього кольору, об`єм двигуна 1600 куб. см., тип пального - дизель., дата реєстрації 11.10.2000 р. Відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи № 09 від 27.01.2001 р., виготовленого судовим експертом Вербовим В.В., середня ринкова вартість автомобіля «ВАЗ 2107», 1993 р. випуску, станом на 19.10.2001 р. становить - 1 520 дол. США (8 062,23 грн.). Відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи № 10 від 27.01.2001 \~ \~ \~ \~р., виготовленого судовим експертом Вербовим В.В., середня ринкова вартість автомобіля «AVIA АЗІ» 1985 р. випуску, станом на 19.10.2001 р. становить 1 715 дол. США (9 096,53 гри.). Встановлено, що станом на день відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] ( [INFO] ), у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та відповідача знаходилось рухоме майно, яке складалось з двох автомобілів, загальною вартістю -3 235, 00 дол. США , що по курсу НБУ станом на19.10.2001 р. становить 17 158,76 грн. Разом з тим, визнано сторонами що спірні автомобілі було відчужено відповідачем [PERSON] , а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова компенсація вартості належної позивачу 1/4 частини у спадковому рухомому майні померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , в розмірі 4289,69 грн., що складається з: 1/4 частини вартості легкового автомобіля марки «ВАЗ 2107», 1993 р. випуску у розмірі 2015,56 грн. та 1/4 частини вартості вантажного автомобіля, марки «AVIA АЗ1» 1985 р. випуску у розмірі 2274,13 грн. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що окрім транспортних засобів, до складу спадкового майна [PERSON] також належала 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] , як такого який було побудовано [PERSON] та [PERSON] під час перебуванням у шлюбі, однак право власності на який зареєстровано уже після смерті [PERSON] лише на [PERSON] відповідача. У відповідь на заяву позивача завідувач П`ятої Львівської державної нотаріальної контори листом № 165/02-14 від 05.02.2020 р. повідомлено, що одержати Свідоцтво про право на спадщину на частку у праві власності на житловий будинок не вбачається можливим, оскільки титульним власником спільного майна подружжя був лише один співвласник, а право іншого співвласника майна не підтверджене документально. До нотаріальної контори не надходило письмової заяви чоловіка померлої про його згоду на видачу свідоцтва про право власності на частку в їхньому спільному майні. Встановлено, із архівного витягу № Г-2271/0712 від 08.10.2020 року, що згідно із протоколом засідання виконкому № 5 від 16.05.1991 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,10 га. в с. Липники. Разом з тим, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Пустомитівського районної ради народних депутатів № 384 від 17.10.1991 року надано дозвіл [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,12 га. за типовим проектом (рішення сільської Ради від 16.05.1991 року), що вбачається зі архівного витягу № 224 від 29.09.2020 року. З копії дублікату Договору дарування земельної ділянки від 11.05.2000 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку, площею 0,1361 га., що знаходиться в с. Липники на території Поршнянської сільської Ради Пустомитівського району Львівської області, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. 19.05.2000 року на підставі Договору дарування АВК № 910365, посвідченого приватним нотаріусом м. Леон 11.05.2000 року № 1171, [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії II-ЛВ № 057673 на земельну ділянку, площею 0,1361 га., що знаходиться в с. Липники на території Поршнянської сільської Ради Пустомитівського району Львівської області, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На підставі Акту складеного Державною технічною комісією, про готовність закінченого будівництвом об`єкту садибної забудови до експлуатації, № 214 від 07.12.2001 р. будинок був прийнятий в експлуатацію. Рішенням Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02.02.2002 р. [PERSON] надано дозвіл на оформлення права власності на вказаний житловий будинок. На підставі вказаного рішення, Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки [PERSON] було видане 12.02.2002 р. Свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] та проведено реєстрацію права власності на будинок за відповідачем. Звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним Свідоцтва про право власності [PERSON] на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] від 12.02.2002 р. серія КММ № 014055, виданого на підставі Рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02.02.2002 р., - в частині належності [PERSON] 1/2 частини вказаного будинковолодіння та скасування реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] на 1/2 частину вказаного житлового будинку, вчинену «Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12.02.2002 р. за № 108 реєстрова книга № 1, позивач разом з тим не довів суду про відсутність правової підстави та перешкод, які б ставили під сумнів видачу даного свідоцтва та проведення реєстрації право власності на спірний житловий будинок за відповідачем. Разом з тим, стороною відповідача, подано суду належні докази для встановлення обставин, якими підтверджуються зазначені ними заперечення позову, зокрема, щодо правомірності набуття [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , та реєстрації такого права. Відповідач обґрунтовано зазначає, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майно виникло у нього з моменту державної реєстрації такого права, а доводи сторони позивача про спорудження такого об`єкта під час перебування у шлюбу із спадкодавицею [PERSON] жодними доказами не доведено. Разом з тим, не знайшло свого підтвердження і твердження позивача про те, готовність будинку 100% датується 1997 роком, а також що спадкодавиця із сім`єю з 1998 року почала проживала у даному будинку, оскільки таке доказами не підтверджено, а навпаки спростовується наявними в матеріалах справи відомостями про проживання сторін у справі у м. Львові, зокрема такі відомості містяться і у матеріалах спадкової справи, копія якої долучена до справи. Відповідно до ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час відкриття спадщини, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо спірного житлового будинку та власності на нього відповідача суд зазначає, що право власності на спірний житловий будинок, який споруджений на належній відповідачу на праві приватної власності земельній ділянці, набуте відповідачем після смерті [PERSON] , а тому у суду немає підстав для застосування презумпції спільності майна подружжя, оскільки таке право не виникло під час шлюбу спадкодавиці та відповідача. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно приписів ст. 328 ЦК країни, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), отже спадкування є однією з підстав виникнення права власності. Таким чином, суду не доведено, що набуття відповідачем право власності на спірний житловий будинок було порушено право власності позивача, оскільки набуття такого судом не встановлено, а тому відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд зазначає, що доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з вказаним фактом, що не є тотожним порушенню права чи інтересу, а протилежного суду не доведено. Що стосується клопотання представника відповідача, щодо спливу строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, суд приходить до наступного висновку. Стаття 256\~ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261\~ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №445/25/16. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] встановлено, що 27.12.2004 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Наявний в матеріалах справи витяг з Єдиного реєстру заповітів разом з тим датований лише 26.01.2005 року. Відомості про інформування нотаріусом спадкоємця, який прийняв спадщину після смерті спадкодавця та отримав свідоцтво про право на спадщину, про отримання інформації про наявність заповіту, у матеріалах спадкової справи відсутні. Разом з тим, судом встановлено, що позивачу [PERSON] лише у серпні 2018 року за вих. № 2031/01-17 від 14.08.2018 року Львівським державним нотаріальним архівом було надано копію заповіту складеного [PERSON] в користь [PERSON] і [PERSON] , посвідченого 20.09.2000 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л. М. за реєстровим № 4221 у відповідь на заяву [PERSON] від 14.08.2018 року, вх. № 2654/01-17. Окрім того, представник позивача в ході розгляду справи надав суду пояснення про те, що у розмові із подругою матері, спадкодавиці [PERSON] , позивач довідався про можливе існування заповіту, а таким чином і наявності волевиявлення спадкодавця, щодо розпорядження належним їй майном після її смерті, що стало підставою у 2018 році звернутись із запитом про надання інформації про наявність такого заповіту. Таким чином, за наведених, встановлених судом обставин, позивачем спростовано твердження відповідача про пропуск строків позовної давності, а тому оскільки такі позивачем не пропущено підстав для застосування наслідків пропущення строків позовної давності у суду відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково. У відповідності до вимог ст. 141, 142 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає, сплачений останнім судовий збір та документально підтверджені понесені витрати на правову допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved