Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування своїх вимог якого зазначив, що 07 серпня 2009 року між ним і відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого він передав останній грошові кошти в сумі 24\~000 доларів США. Також, що строк повернення грошових коштів не зазначався, оскільки умовою надання позики було переоформлення квартири на онуку. Також, зазначив, що відповідач додатково отримала від нього грошові кошти в сумі 1\~244 доларів США. Оскільки вказані суми грошових коштів на його вимогу відповідачем не повернуто, позивач просить стягнути з останнього суму боргу та 3 % річних, а всього грошові кошти в сумі 25 429 доларів США. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо заявлених вимог та просив відмовити в задоволенні позову, оскільки між сторонами фактично не було укладено договору позики в розумінні положень цивільного законодавства. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на укладений між ним і відповідачем договір від 07 серпня 2009 року, що оформлено у вигляді відповідної розписки, за якою відповідач отримала у сімї позивача 24\~000 доларів США, які у той же день використали на покупку квартири [ADDRESS], яку відповідач зобовязалась переоформити на свою онуку [PERSON], [INFO] або за першою вимогою своїх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] продати у їх інтересах для придбання кращої квартири (а.с. 6). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаної розписки від 07 серпня 2009 року, з урахуванням положень наведених статей матеріального права, змісту особистих пояснень сторін та наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що позики грошових коштів між сторонами не було, а тому, у відповідача не виникло зобовязання повернути позивачу таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки договір позики між сторонами, відповідно до статті 1046 ЦК України не укладався. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, позивачем в судовому засіданні не доведено факту отримання відповідачем зазначеної суми грошових коштів саме в борг грошей із зобовязанням їх повернення. Навпаки, під час розгляду справи позивач пояснив суду, що за розпискою від 07 серпня 2009 року, відповідач не зобовязувалась повернути йому отримані грошові кошти. При цьому, вирішуючи питання про обґрунтованість позову та існування підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з правових висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, згідно із якими розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права: суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України). Таким чином, у відповідача немає обовязку, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, повертати позивачу, як позикодавцеві позику, а саме: грошові кошти у такій самій сумі, оскільки вони не були передані йому в борг. Отже, надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписка відповідача від 07 серпня 2009 року не є документом, що підтверджує боргове зобовязання, оскільки не містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення. При цьому, суд не враховує виниклих між сторонами правовідносин щодо дійсних обставин, причин і умов у звязку з якими відповідач отримала у позивача грошові кошти, оскільки вони не регулюються нормами § 1 «Позика» глави 71 підрозділу 1 розділу ІІІ Книги пятої Цивільного кодексу Країни. Оскільки, під час розгляду справи судом не встановлено існування позики між сторонами, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за доданою до заяви розпискою від 07 серпня 2009 року відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed