Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахуванням позовної заяви від 10 серпня 2016 року стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради 120000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні позивач позов підтримав з аналогічних підстав. Надалі відмовився від позову в частині позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] Пояснив, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2016 року встановлено порушення комунальним закладом трудового законодавства при звільненні позивача з посади. Частину присудженого судом заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 року по 1 лютого 2016 року позивач отримав 6 травня 2016 року. Заробіток за час вимушеного прогулу за період з 2 лютого 2016 року до 23 березня 2016 року був виплачений йому 2 серпня 2016 року лише після звернення з відповідним позовом до суду на підставі рішення суду від 5 липня 2016 року. Внаслідок допущення відповідачем порушення трудових прав позивача останньому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що [PERSON] протягом більше року не отримував заробітної плати, зазнавав звинувачень зі сторони відповідача, був змушений проводити весь свій час у судах, не міг спілкуватися з колегами, працевлаштуватися, підтримувати свої професійні навички лікаря, витрачав кошти на придбання лікарських засобів. Відсутність заробітку вплинула на його можливість надавати матеріальну допомогу неповнолітній доньці, на утримання якої він сплачує аліменти за рішенням суду. Вважає, що звернувся до суду з позовом в межах передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП строку, оскільки всі належні від відповідача платежі отримав у травні і серпні 2016 року. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що звільнення позивача відбулося з дотриманням порядку та підстав, передбачених КЗпП. Заклад вважає, що позивач порушив трудове законодавство і це належним чином доведено. Було створено комісію, опитано працівників і свідків, перевірено доповідні записки, відібрано пояснення, на підставі чого встановили факт порушення позивачем трудової дисципліни. Рішенням апеляційного суду не було підтверджено порушення закладом процедури звільнення, а лише констатовано, що позивач не заслуговував такого суворого виду дисциплінарного стягнення. Виплату присуджених позивачу коштів провели відповідно до рішення апеляційного суду на підставі виконавчих листів, оскільки як комунальний заклад могли здійснити їх тільки через казначейство. Розрахунок суми заробітку за час вимушеного прогулу подавав в апеляційному суді особисто позивач, заклад його не оспорював і всі сплатив. Заплатити суму, яка не була вказана у рішенні суду, можливості не мали. Крім того, просить застосувати строк позовної давності, так як позивач був поновлений на посаді 24 березня 2016 року, а з позовом до суду звернувся 10 серпня 2016 року, тобто з пропуском тримісячного строку. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Суд встановив, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» від 12 березня 2015 року № 44-ос про звільнення [PERSON] з посади лікаря ультразвукової діагностики на підставі ч.3 ст.40 КЗпП України, поновлено позивача на посаді лікаря ультразвукової діагностики КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» з 12 березня 2015 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 року по 1 лютого 2016 року в розмірі 31877,04 грн. Вказані кошти з вирахуванням обовязкових платежів та заборгованості по аліментах були перераховані на рахунок позивача 6 травня 2016 року, про що свідчить виписка по рахунку від 17 червня 2016 року. У виплаті заробітної плати за період з 2 лютого 2016 року по 23 березня 2016 року позивачу КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» було відмовлено з мотивів відсутності відповідних вказівок у рішенні суду, що вбачається з листа КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» № 742/01-09/16 від 2 червня 2016 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 липня 2016 року з КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5192,64 грн., який позивачу було виплачено 2 серпня 2016 року. Стаття ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на відсутність порушення закладом трудових прав позивача. Незаконність наказу про звільнення [PERSON] з посади встановлена рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2016 року, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Заперечення представником відповідача вини закладу у завдані позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, так як наявність вини як умови відшкодування моральної шкоди статтею 237-1 КЗпП не передбачено. Щодо доводів представника відповідача на наявність для своєчасної виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу перешкод, які не залежали від комунального закладу, то вони суду належним чином підтверджені не були. Таким чином, суд вважає, що діями відповідача, який порушив трудові права позивача незаконним звільненням та затримкою у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] завдана моральна шкода, яка полягає у його моральних стражданнях та необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачати свій час на відновлення порушених прав. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад, поновлення на роботі ), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків ( втрат ) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Розмір шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у справі обовязок довести, що вказані ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем з обґрунтуванням розміру компенсації. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає до уваги покликання позивача на втрату ним професійних навичок лікаря, неможливість працевлаштуватися та утримувати неповнолітню доньку як підставу для відшкодування моральної шкоди, оскільки ці доводи жодними доказами не підтверджені. Позивачем також не надано доказів погіршенням стану його здоровя та наявності причинно-наслідкового звязку цього із незаконним звільненням, а також доказів понесення витрат на придбання лікарських засобів. Водночас, суд враховує твердження позивача щодо душевних страждань, завданих незаконними діями відповідача, як підставу для відшкодування моральної шкоди, що повністю узгоджується з приписами ст. 237-1 КЗпП України та ст.23 ЦК України. Враховуючи, що зазначені позивачем підстави для відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження лише частково, суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зауважує таке. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. За правилами ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача вважає, що перебіг строку позовної давності повинен обчислюватися з дати набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Рівненської області - 23 березня 2016 року, оскільки саме тоді позивач дізнався про порушення своїх трудових прав. Однак, відновлення порушених прав позивача у сфері трудових відносин полягає не лише у поновленні його на посаді, а й у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Невиплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Такого висновку дійшов Коснтитуційний Суду України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положенням ст.17, 237-1 КЗпП. Оскільки завдану йому моральну шкоду позивач обґрунтовує в тому числі і фактом затримки у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то строк позовної давності повинен обчислюватися з дня фактичного розрахунку, яким є 2 серпня 2016 року. З позовом про стягнення моральної шкоди позивач звернувся до суду 28 липня 2016 року, клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради подане ним 11 серпня 2016 року, тобто в межах визначеного ч.1 ст.233 КЗпП строку. За правилами ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати на оплату судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial