Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 1 749,51 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 липня 2013 року по 19 лютого 2015 року в розмірі 15 972,04 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000грн., мотивуючи тим, що 15.07.2013 року позивач був звільнений з посади адміністратора відділу безпосередньої роботи з торгівельними майданчиками за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України.). Відповідач в день звільнення не розрахувався з позивачем. Відповідач не заперечує існування заборгованості з заробітної плати в розмірі 1 749,51 грн., що підтверджується довідкою виданою КП «Київські Ринки», розрахунок з позивачем не проведений по теперішній час. Вважає дії відповідача незаконними, а тому середній заробіток за затримку розрахунку складає 406 робочих днів при середньоденній зарплаті 39,34 грн. загальною сумою 15 972,04 грн. Невиплатою заробітної плати йому заподіяна моральна шкода, яка виражається в моральних стражданнях, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та яку він оцінює у 5 000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що запису в трудовій книжці про період його роботи у відповідача він не має, оскільки працював у відповідача по сумісництву. З часу звільнення він мав можливість звернутися до суду раніше, але цього не робив, оскільки відповідач усно обіцяв погасити заборгованість по зарплаті. Нову довідку про заборгованість надати не можу, оскільки підприємство не працює. Наполягає, що вказану заборгованість по зарплаті він раніше в судовому порядку не стягував та рішення КТС з цього питання не приймалося. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, просила задовольнити його в повному обсязі, вказавши, що відповідач не провів виплату заробітної плати у день звільнення позивача, чим порушив ч.1 ст.116 КЗпП України. Додала, що розрахунок періоду затримки призведений позивачем станом на 19.02.2015 р., оскільки в березні 2015 р. позивач вже звертався до суду з цими позовними вимогами, але ухвалою від 30.06.2015 р. позов був залишений без розгляду на підставі ст.207 ЦПК України (через повторну неявку в судове засідання). Пояснила, що відповідач знаходиться в стадії припинення, але не ліквідований як юридична особа. Проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог закону, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Згідно наказу №4-К від 15 липня 2015 року позивач звільнений з посади адміністратора відділу безпосередньої роботи з торговими майданчиками КП «Київські Ринки» згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. У силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до наданої позивачем довідки, виданої Головою комісії з припинення комунального підприємства «Київські ринки» 16.06.2014 р. за вих.№ 71, [PERSON] з 22.01.2012 р. по 15.07.2013 р. працював у відповідача на посаді адміністратора, заборгованість по заробітній платі складає 1 749,51 грн. Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні трудової книжки позивача, запис про перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем там відсутній. Згідно з оригіналом трудової книжки, позивач з 11.04.2011 р. перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Сіндека». Відповідно до ст.10 ч.3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Відповідач, достовірно знаючи про розгляд позову [PERSON], не спростував доводи позивача про наявність заборгованості по заробітній платі, не надав доказів, що після 16.06.2014 р. (після видачі довідки) відповідач погасив заборгованість по зарплаті, а тому суд приймає як доказ на підтвердження заборгованість вищевказану довідку 16.06.2014 р. за вих.№ 71 та вважає встановленим, що на час розгляду справи відповідач має перед позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 1 749,51 грн. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що вимоги ст.116 КзпП України відповідачем порушені. На підставі ст.233 ч.2 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Статтею ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.233 ч.1 КЗпП України працівник має право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або здня видачі трудової книжки. Конституційний суд України своїм рішенням від 22.02. 2012 р, № 4-рп/2012 роз'яснив що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивач був звільнений з роботи з 15.07.2013 р. та відповідно цього ж дня дізнався про порушення його прав, а тому мав змогу звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні достовірно встановлено, що звільнення позивача відбулося 15.07.2013 р. Довідка про заборгованість отримана позивачем 16.06.2014 р. Як вбачається з матеріалів справи, первісно зі вказаними вимогами позивач звернувся до Подільського районного суду м.Києва лише 04.03.2015 р. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 30.06.2015 р. у цивільній справі № 758/2544/15-ц позовна заява [PERSON] до КП «Киїівські ринки», третя особа: КП «Світоч» залишена без розгляду. Повторно з вищевказаними вимогами позивач звернувся до районного суду тільки 30.10.2015 р. В судовому засіданні позивач пояснив, що мав можливість звернутися до суду з цими вимогами раніше, але цим займалася адвокат. Поважних причин пропуску для звернення до суду з вищевказаним позовом суд не вбачає, клопотання про поновлення строку на звернення до суду позивачем та його представником, яка є фахівцем в галузі права, не заявлялось та в позові позивач не просить поновити йому строк на звернення до суду. В зв'язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для його поновлення. Таким чином, позивач маючи об'єктивну можливість для звернення, в т.ч. і з направленням через пошту, що відповідно до ст.70 ч.6 ЦПК України є дотриманням процесуальних строків, звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди з порушенням встановленого ст.233 ч.1 КЗпП України 3-місячного строку звернення за вирішенням трудового спору. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоду слід відмовити в зв'язку з пропуском позивачем строку для звернення до суду. На підставі ст.88 ч.3 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 487,2 грн., який діяв на час звернення позивача до суду. На підставі наведеного, ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial