Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що йому на праві приватної власності належить частина нерухомого майна, яке за реєстрацією нотаріальної контори перебуває під арештом. Посилаючись на ту обставину, що вказаний арешт накладено помилково, позивач просить скасувати вказаний арешт. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Треті особи також отримали копію ухвали про відкриття провадження і не заперечили проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. За договором дарування від 17 листопада 1989 року позивач отримав у дар 3/5 частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором, який було зареєстровано місцевим БТІ 27.11.1989 року за № 4950 (а.с. 9 - 10). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.04.2016 року вбачається, що за повідомленням б/н Вас. З-д № 10, 10 вересня 2004 року за № 1293258 Васильківською районною державною нотаріальною конторою зареєстровано заборону (архівний запис) належного [PERSON] будинку [ADDRESS] (а.с. 12). При цьому, суд враховує, що після смерті [PERSON] 1/2 частину будинку [ADDRESS] , успадкувала [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 1997 року (а.с. 14). Оскільки, судом достовірно встановлено і зазначено позивачем у його заяві, що він є власником лише 3/5 частини будинку [ADDRESS] , вимоги позову про скасування арешту з цілої частини вказаного нерухомого майна є безпідставними і необґрунтованими, оскільки позивач не є власником житлового будинку [ADDRESS] як цілого об`єкту нерухомого майна. Одночасно, суд не приймає до уваги та критично оцінює доводи позивача про те, що не здійснювалось зміни нумерації будинків по [ADDRESS] . Зокрема, за змістом листів архівного відділу Васильківської міської ради від 14.04.2016 року № 99/06-03 і від 04.08.2017 року № 202/06-07 повідомлено про те, що не виявлено рішень органу місцевого самоврядування про зміну нумерації будинків (а.с. 15, 16). Проте, та обставина, що таких рішень не виявлено - не свідчить про те, що зміна нумерації не проводилась. Натомість, про зміну нумерації будинку [ADDRESS] з 28 на 30, свідчить зміст свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 1997 року (а.с. 14). Зокрема, вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із нормами статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник; боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Так, під час розгляду справи не встановлено, що позивач є боржником у виконавчих провадженнях за стягненнями на користь інших осіб. Як наслідок, реєстрація заборони (архівний запис) належного [PERSON] нерухомого майна у вигляді будинку [ADDRESS] - є такою, що не стосується позивача та безпідставно обтяжує належні йому 3/5 частин вказаного будинку. Частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи ту обставину, що заборону відчуження було накладено на нерухоме майно [PERSON] у вигляді будинку [ADDRESS] , однак 3/5 частини вказаного будинку на праві власності належить позивачу, суд приходить до висновку, що наявність арешту в частині нерухомого майна позивача, порушує право власності останнього, а тому таке право позивача слід захистити шляхом зняття даного арешту саме з частини будинку, що належить позивачу. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в частині зняття арешту з частки нерухомого майна, що належить позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: partial