Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що є власником 1/10 частки квартири на праві спільної сумісної власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.08.1993 року № [NUMBER] , виданого (свідоцтво додається) та має загальну площу 64,1 кв.м., житлову площу -46,8 кв.м. У зв`язку з чим просить встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме: [PERSON] 1 кімнату розміром 14,0 кв. м., «літ. 1», відповідачу, [PERSON] 2 кімнату розміром 14,0 кв. м., «літ. 2», відповідачу, [PERSON] 3-ю кімнату розміром 18,8 кв. м., «літ 3» залишити у спільному користування кухня площею 6,1 кв. м., ванною кімнатою площею 2,0 кв. м., вбиральні 1,1 кв. м, коридору 4,5 кв. м. Загальна площа квартири складає: 64,1 кв. м., Житлова площа 46, 8 кв. м. у квартирі , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено до судового розгляду на 02 березня 2021 року. 04.02.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. 04.02.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. 02.03.2021 від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. У судове засідання призначене на 02 березня 2021 року з`явився позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з заявою про зміну прохальної частини позовної вимоги. Відповідачі позов визнали, розподілення кімнат вражають справедливим. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позиції сторін по справі приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/10 частки квартири на праві спільної сумісної власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.08.1993 року № [NUMBER] , виданого (свідоцтво додається) та має загальну площу 64,1 кв.м., житлову площу -46,8 кв.м. Разом з позивачем в спірній квартирі проживає відповідач [PERSON] , який є власником 1/10 частки вищевказаної квартири на праві спільної сумісної власності. Також у зазначеній квартирі прописані та є співвласниками по 1/5 частини квартири [PERSON] , [PERSON] . Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст.355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні За ч. 1 ст.357ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Відповідачі надали до суду заяви про визнання позову, додатково надали пояснення в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved