Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні належною йому квартирою шляхом виселення відповідачів, без надання їм іншого житлового приміщення. Позовна заява обґрунтована тим, що 03.12.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 19\~500 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату укладання договору складає 155\~805 гривень. Зазначену суму грошей відповідач отримав та зобовязався повернути в строк до 03 червня 2014 року. 03.12.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки до договору позики від 03.12.2013 року відповідно до умов якого предметом іпотеки являється нерухоме майно двокімнатна квартира розташована за адресою [ADDRESS] житловою площею 26,8 кв.м, загальною площею 49,1 кв.м. Відповідач у строк встановлений договором суму позики не повернув тому 23.06.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з метою складання заяви за змістом про майбутній перехід права власності на предмет іпотеки на ім'я [PERSON] 05.02.2015 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було прийнято рішення про Державну реєстрацію прав власності за позивачем обєкту нерухомого майна квартири [ADDRESS]. На даний час в належній позивачу квартирі проживають відповідачі та добровільно не бажають звільнити житло, внаслідок чого позивач не може розпоряджатися належним йому майном що призводить до порушення його прав. Позивач 30.08.2013 року звертався до відповідачів, з вимогою в тридцяти денний термін, з моменту отримання вищевказаного листа знятись з реєстраційного обліку та звільнити вищезазначену квартиру, однак відповідачі на вказану вимогу жодним чином не відреагували та мешкають у квартирі позивача. Позивач в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час і дату судового засідання були повідомлені належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на імя голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, ч.1 ст. 224 ЦК України урегульовує питання ухвалення заочного рішення. При цьому, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не зявився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності та в звязку з неявкою відповідачів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до договору позики від 03.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під номером 3219, позивач [PERSON] передав у власність відповідачу [PERSON] гроші у сумі 19 500 доларів США в строк до 03.06.2014 року /а.с. 7/. 03.12.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки до договору позики від 03.12.2013 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки являється нерухоме майно двокімнатна упорядкована квартира, розташована за адресою [ADDRESS], житловою площею 26,8 кв.м, загальною площею 49,1 кв.м. /а.с. 8-10/. Відповідно до умов п. 5.2.3 договору іпотеки задоволення вимог іпотеко держателя здійснюється шляхом позасудового врегулювання за домовленістю сторін на підставі цього договору згідно з договором про задоволення вимог, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, у формах, порядку та на умовах, викладених в п.п. 5.2.3.1 цього пункту договору в порядку встановленому чинним законодавством. У відповідності до п. 5.2.3.1 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, здійснюється шляхом набуття права власності іпотеко держателем на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому передача права власності здійснюється на таких умовах: - правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки є застереження, викладене у п.п. 5.2.3 договору іпотеки, яке є договором про задоволення вимог іпотеко держателя і яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, укладений шляхом здійснення цього застереження та докази направлення письмового повідомлення іпотекодавцю (штемпель поштового відділення звязку тощо) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Судом встановлено, що 23.06.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з метою складання заяви за змістом про майбутній перехід права власності на предмет іпотеки на ім'я [PERSON] Відповідно до опису цінного листа та квитанції про відправку листа з повідомленням від 23.06.2014 року відповідача [PERSON] було повідомлено про майбутній перехід права власності /а.с. 12,13/. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2015 року, право власності на квартиру, що знаходиться за адресою Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Рози Люксембург № 50 було зареєстровано за позивачем [PERSON] /а.с.11/. Згідно довідки від 07.08.2015 року, виданою директором КП «Житломасив», [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані у [INFO] /а.с.14/. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, у звязку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, борг не повернув позивачу у встановлений в договорі термін, власником спірної квартири на теперішній час є позивач. Таким чином, з урахуванням нового власника квартири, відповідач та члени його родини не можуть мати реєстрацію та права на користування спірною квартирою.

Outcome: approved