Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення коштів, в якій зазначає, що відповідачем, яка на той час перебувала у трудових відносинах з позикодавцем не виконані договірні зобов'язання за договором позики від 12.02.2016 року, тому просить стягнути заборгованість в розмірі 230 000 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.07.2016 року по 28.12.2016 року в розмірі 3 403 грн., інфляційні нарахування за період з 01.07.2016 року по 28.12.2016 року в розмірі 14 049 грн. 07 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Гнап О.О. позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на ухилення відповідача від виконання цивільно-правових зобов'язань. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали заперечили факт підписання договору, факт отримання коштів не заперечували. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 12 лютого 2016 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач ТОВ «Хааб медіа технолоджі партнерс» передав, а відповідач [PERSON] отримала 230 000 грн. в якості позики, яку зобов'язувалась повернути протягом місяця з дня отримання коштів в повному обсязі, тобто до 01.07.2016 року, що підтверджується договором, іншими матеріалами цивільної справи. Факт отримання відповідачем коштів у вказаній вище сумі від позивача фактично визнаний сторонами, а також підтверджується виписками із банківського рахунку, платіжними дорученнями та іншою бухгалтерською документацією. Вказана цивільно-правова угода була укладена в письмовій формі. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який покладений в основу позовних вимог, підписаний відповідачем, зміст договору вказує на те, що сторони досягли згоди з приводу всіх його суттєвих умов. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір від 12.02.2016 року ніким не оспорювався у судовому порядку, не визнавався нікчемним, недійсним чи удаваним, зустрічного позову в межах цієї справи відповідач не пред'являла, тому при вирішенні цього спору суд враховує презумпцію правомірності правочину і виходить із обов'язковості виконання сторонами договору його умов. Вказаний договір підписаний відповідачем [PERSON] та представником ТОВ «Хааб медіа технолоджі партнерс» Гусєвою О.Г., підпис якої скріплено печаткою вказаної юридичної особи. Повноваження представника стягувача Гусєвої О.Г. підтверджено довіреністю від 12.02.2016 року, яка підписана на той час директором ТОВ «Хааб медіа технолоджі партнерс» [PERSON], тобто відповідачем, підпис якої скріплено печаткою вказаної юридичної особи. Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідач не виконала вимоги ухвали про призначення судово-почеркознавчої експертизи, не надала зразки свого почерку та підпису, чим фактично ухилилась від участі у проведенні експеризи. Надані відповідачем в судовому засіданні пояснення щодо того, що вона не впевнена, що підписувала довіреність та договір не спростовують тверджень позивача щодо особистої участі відповідача в укладенні договору та є непереконливими. Із врахуванням викладеного вище, відповідно до положень ст.ст. 10,11,60,146 ЦПК України вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів суд вважає недоведеними і непереконливими твердження представника відповідача щодо неукладення між сторонами договору позики, відсутності особистого підпису відповідача у договорі позики, оскільки від повного, всебічного та об'єктивного встановлення судом цієї обставини відповідач ухилилась, буд-яких доказів на спростування доводів позову і наданих позивачем оригіналів письмових доказів - договору позики та інших похідних документів - суду не надано. За таких обставин, враховуючи принцип дизпозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає доведеною обставину укладення між сторонами договору позики у письмовій формі. Обставини щодо існування іншого виду правововідносин між сторонами, на які посилалась відповідач, зокрема доводи про отримання коштів в якості безповоротної фінансової допомоги позивача їй як засновнику ТОВ, залишились недоведеними жодними доказами, а позивачем заперечені. Посилання на наявність спорів між відповідачем та іншими засновниками позивача ТОВ «Хааб медіа технолоджі партнерс», порушення при припинення трудових правовідносин між сторонами виходять за межі цього судового розгляду, тому судом не оцінюються в межах цієї справи. Таким чином, сукупністю досліджених у справі доказів підтверджується дійсний характер правовідносин між сторонами щодо виникнення цивільно-правових зобов'язань із договору позики. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач всупереч вимогам закону не виконала свої цивільно-правові обов'язки та не сплатила передбачені договором кошти, тому в судовому порядку з неї слід стягнути кошти в розмірі 230 000 грн. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочила грошове зобов'язання, на неї слід покласти обов'язок сплати позивачеві за період з 01.07.2016 року по 28.12.2016 року в розмірі 3 403 грн., інфляційні нарахування за період з 01.07.2016 року по 28.12.2016 року в розмірі 14 049 грн. 07 коп., розмір яких відповідачем не оспорено. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач всупереч вимогам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України не подала письмових заперечень на позов, не спростувала доводи позивача, не подавала будь-яких доказів, тому її усні заперечення суд вважає непереконливими. Враховуючи викладене вище, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів та визначених позивачем правових підстав позову, суд вважає, що позовні вимоги доведені, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і матеріалах справи, тому позов слід задовольнити повністю. Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 88 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи платіжним дорученням.

Outcome: approved