Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ЮК-00000376 від 24 липня 2013 року на загальну суму 9752,58 гривень та судові витрати в сумі 243,60 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що після закінчення строку дії кредитного договору відповідач не повертає кредитні кошти у встановлені строки, в результаті чого утворилась заборгованість. До суду представник позивача [PERSON] надіслав заяву (а.с.50, 51, 57, 58), в якій наполягає на позовних вимогах в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі, в порядку заочного провадження. Відповідач, особисто повідомлена про розгляд справи (а.с.48, 55), в судове засідання повторно не зявилась. Поважних причин неявки суду не повідомила, заперечень проти позовної заяви суду не надала. Суд розцінює її неявку без поважної причини, та згідно ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. 24 липня 2013 року між ТОВ «ЮГ Кредит» (а.с.22, 24) та [PERSON] (а.с.31, 32, 33) було укладено кредитний договір №ЮК-00000376 (а.с.4-5, 6) та наданий кредит у сумі 1000 гривень (п.1.1 договору) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2% від суми наданого кредиту за кожен день користування ним (п.1.3 договору), а також, у разі несвоєчасного виконання зобовязання неустойки у вигляді пені з розрахунку 2% від суми залишку основного боргу за кожен день прострочення платежу (п.5.1 договору) і окремо штрафу в розмірі 100 гривень (п.5.2 договору). Строк (термін) повернення кредиту не пізніше 08 серпня 2013 року (п.3.1 договору). Відповідачка [PERSON] підписала договір та тим самим виявила свою згоду з усіма розділами та пунктами договору та зобовязалась їх виконувати. Як зазначено у позові, і проти чого не надано заперечень відповідачем, кредитодавець виконав свої зобовязання за кредитним договором, та видав [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 гривень (а.с.7). Надалі, між ТОВ «ЮГ Кредит» та [PERSON] укладались додаткові угоди: №1 від 09 серпня 2013 року (а.с.8), №2 від 26 серпня 2013 року (а.с.9), №3 від 11 вересня 2013 року (а.с.10), №4 від 30 вересня 2013 року, №5 від 11 жовтня 2013 року (а.с.12), №6 від 12 листопада 2013 року (а.с.13), №7 від 28 листопада 2013 року (а.с.14), №8 від 18 грудня 2013 року (а.с.15), №9 від 30 грудня 2013 року (а.с.16), №10 від 15 січня 2014 року (а.с.17), №11 від 30 січня 2014 року (а.с.18), №12 від 18 лютого 2014 року (а.с.19), №14 від 10 квітня 2014 року (а.с.20), №15 від 08 травня 2014 року (а.с.21), якими вносились зміни до п.3.1 кредитного договору №ЮК-00000376, та змінювався термін повернення кредиту та процентів, в кінцевому рахунку до 08 травня 2014 року. 30 грудня 2014 року право вимоги за вказаними правочинами було відступлено до ТОВ «Смарт Фінексперт» (а.с.34-35, 36, 37-39, 28, 23). Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договорута вимог законодавства у встановлений договором строк. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. [PERSON] належним чином свої обовязки за кредитним договором не виконувала. Станом на 11 червня 2015 року, відповідно до наданого суду розрахунку (а.с.27, 29-30), сума заборгованості за кредитом становить: заборгованість за кредитом 1000 гривень; заборгованість за відсотками (процентами) 320 гривень; штраф за п.5.2 кредитного договору 100 гривень; пеня 7660 гривень; три відсотка річних 41,62 гривні; інфляційні витрати 630,96 гривень. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом та за відсотками (процентами) обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. При цьому, позовні вимого щодо стягнення з [PERSON] штрафних санкцій за невиконання грошового зобовязання, підлягають задоволенню частково. Як вказує стаття 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції, який за час прострочення виконання грошового зобовязання становить 630,96 гривень, та фіксований штраф в сумі 100 гривень (п.5.2 кредитного договору), також підлягають стягненню з [PERSON] в повному обсязі. Однак частина 2 статті 625 ЦК України не передбачає одночасного стягнення з боржника і трьох процентів річних від простроченої суми, і пені за встановленим договором розміром, які по своїй суті є тотожними штрафними санкціями за неналежне виконання зобовязання. Можливо застосувати лише один з видів цієї відповідальності, і оскільки кредитний договір №ЮК-00000376 у п.5.1 встановлено розмір пені 2% від суми залишку основного боргу за кожен день прострочення платежу, то суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних, які становлять 41,62 гривень. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Статтею 22 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, обєднаннями громадян та громадянами. Згідно приписів ст. 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» невиконання рішення Конституційного Суду України тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Тому при розгляді даної справи суд врахував правові позиції, викладені в рішенні Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Судом встановлено, що правовідносини між ТОВ «Смарт Фінексперт» (ТОВ «ЮГ Кредит») і [PERSON] виникли з приводу надання останній фінансовою установою споживчого кредиту. Зі змісту рішення Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року вбачається, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобовязання та договір, так і приписи його ч.2 ст. 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. В розділі 3.2 рішення Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року зазначено: «Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання)». В останньому абзаці мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року вказано: «Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. При зменшенні розміру неустойки суд враховує розмір кредиту, отриманого відповідачем [PERSON], який складав 1000 гривень, суму заборгованості яка утворилась за кредитним договором, час невиконання відповідачем свого обовязку за кредитним договором, але при цьому відсутності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, що у відповідності з п.27 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року є істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України, та вважає необхідним зменшити розмір пені до суми, яка дорівнює сукупному розміру заборгованості з тіла кредиту і процентів, що буде відповідати засадам законності, справедливості та розумності. Також у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial