Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «ТНВ» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати з 28.01.2013 року по 28.06.2014 року , посилаючись на те, що 12.01.2009 року він був прийнятий на роботу у ТОВ «ТНВ» на посаду начальника цеха магнієвого литва. 25.01.2013 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України. Відповідач був зобов'язаний у день звільнення видати йому належним чином заповнену трудову книжку та виплатити розрахункові кошти у розмірі 23 497,24 гривень. Однак відповідачем цього зроблено не було, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію за весь час затримки, в розмірі 75 084 гривень. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - ТОВ «ТНВ» - Івлєва О. Ф. в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог та просила суд відмовити у позові у повному обсязі посилаючись на раніше надані нею до суду письмових заперечень на позов в яких посилається на те, що позивач у день звільнення не працював та його звернень до відповідача щодо виплати належних йому сум не було. Крім того, згідно з постановою головного державного виконавця ВДВС Мелітопольського МРУЮ від 15.01.2013 року грошові кошти відповідача на усіх банківських рахунках було арештовано, а з 11.04.2013 року арештовані грошові кошти і у касі підприємства, у зв'язку з чим, з цього моменту взагалі не було жодної можливості розраховуватися за фінансовими зобов'язаннями. Тобто, затримка з виплати заробітної плати сталася не з причини небажання роботодавця розрахуватись з робітником, а у зв'язку з наявністю об'єктивних обставин та скрутним фінансовим становищем. Тому відповідач вважає, що оскільки вина відповідача у затримці виплати заробітної плати позивачем не доведена, то підстав для виплати компенсації немає, а тому і доводи позивача про сам факт неправомірності або незаконності дій відповідача є хибним. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] з 12.01.2009 року по 25.01.2013 року працював у ТОВ «Товари народного вжитку», на посаді начальника цеха магнієвого литва (а.с.7). 25.01.2013 року [PERSON] було звільнено з ТОВ «Товари народного вжитку» по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.7). Вказані обставини не заперечувалися сторонами, а також підтверджуються копією трудової книжки. Відповідно до довідки ТОВ «ТНВ» № 469 від 04.02.2013 року, заборгованість підприємства перед [PERSON] станом на 01.02.2013 року, становить 23 497,24 гривень (а.с.6). Згідно до судового наказу Мелітопольського міськрайонного суду від 18.02.2013 року з ТОВ «ТНВ» на користь [PERSON], було стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 23 497,24 гривень (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи вказана сума позивачу не сплачена та відповідачем не надано доказів, що заборгованість по заробітній платі виплачена. З позицією представника відповідача, стосовно того, що грошові кошти відповідача на усіх банківських рахунках було арештовано, а з 11.04.2013 року у касі підприємства взагалі не було жодної можливості розрахуватися за фінансовими зобов'язаннями, суд не може погодитися, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. До того ж, заборгованість по сплаті позивачу заробітної плати виникла у підприємства ще з серпня 2012 року, а згідно заперечень представника відповідача вбачається, що арешт на рахунки ТОВ «ТНВ» був накладений тільки з 15 січня 2013 року. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку). Суд вважає, що розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати на час звільнення [PERSON], що складений позивачем, відповідає вимогам встановленого Порядку, а тому правомірно застосований позивачем при обчисленні належної йому до виплати компенсації. Середньомісячна заробітна плата, враховуючи нарахування за останні два місяці становить 8 623,13 гривень при 41 робочому дню. Час затримки фактичного розрахунку з 28.01.2013 року по 28.06.2014 року становить 17 місяців (357 днів) виключено вихідні та світкові дні. Загалом відповідач винен позивачу середню кількість робочих днів в місяць: 357:17 = 21 день. Середньоденна заробітна плата становить 8623,13:41=210,32 грн., а середньомісячна заробітна плата становить 210,32 грн.*21 день=4416,72 грн. Компенсацію за невиплачену заробітну плату слід стягувати за 17 місяців. 4416,72 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 17 (місяців) = 75 084 гривень (компенсація за невиплату заробітної плати). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації за час затримки виплати розрахунку при звільненні, виходячи з кількості робочих днів за весь період затримки, починаючи з 28.01.2013 року по 28.06.2014 року. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають повному задоволенню. Крім того, оскільки позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подачу позову, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 гривні.

Outcome: approved