Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики грошей з урахуванням індексу інфляції у розмірі 93657,52 грн. та три проценти річних з простроченої суми, у розмірі 7038,17 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 09.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно доя умов якого відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 78100,00 грн., що підтверджується її підписом на договорі, та зобов`язалась повернути борг до 26.06.2009 року. Після спливу встановленого за домовленістю сторін строку, відповідач боргу не повернула. У травні 2018 року на адресу позивача надійшов лист, датований 25.04.2018 року, відповідачка просила надати номер банківської карти позивача для повернення коштів, на що у відповідь позивач надіслав листа із банківським реквізитами для повернення боргу, однак ні грошей, ні відповів так і не отримав, тому позивач був змушений звернутись до суду. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 93657,52 грн., три проценти річних 7038,17 грн. Просить позов задоволити. 08.09.2020 року провадження у справі відкрито. 27.10.2020 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Пащука А. І. на адресу суду надійшла заява про застосування строків давності, оскільки [PERSON] звернувся до суду 27.07.2020 року про стягнення нібито наявної заборгованості по договору від 09.06.2009 року із строком дії до 26.06.2009 року. Разом з тим борг відповідача перед позивачем відсутній, адже такий було погашено ще у 2010 році. Таким чином надані розрахунку заборгованості є неправильними. Надана суду копія листа не може свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки жодного листа відповідачка позивачу не направляла, лист який надано суду нею не підписаний, а наданий суду лист може свідчити лише про те, що позивач самостійно направив собі лист нібито від відповідачки з метою переривання строку позовної давності. Окрім того за відсутності підстав для стягнення з відповідача основного боргу необґрунтованими є і вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Що є похідними від основного зобов`язання, яке між сторонами відсутнє. 10.11.2020 року справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому наведених, просить такий задоволити. Дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що у позивача відсутній оригінал договору позики між сторонами, який знаходиться у відповідача, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача подав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі та застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047\~ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З наявної в матеріалах справи копії договору позики грошей від 09.06.2009 року вбчається, що [PERSON] 09.06.2009 року позичив [PERSON] 78100,00 гривень, які [PERSON] зобов`язалась повернути до 26.06.2009 року. Відповідно до п. 5 Договору в разі коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений граничний строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість відповідно до діючого законодавства, або звернутись в Службу виконання зобов`язань, або за згодою сторін продовжити термін дії цього договору, шляхом укладення додаткового договору у простій письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначає, що жодних доказів на підтвердження пролонгації дії договору позики суду не представлено, натомість із долучених представником відповідача копій квитанцій вбачається здійсненим часткове виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем, яка зазначає, що виконала свої зобов`язання перед позивачем за договором у повному обсязі. Разом з тим, суд критично оцінює надану суду копію листа [PERSON] адресованого [PERSON] оскільки на такому відсутні його необхідні ідентифікуючі ознаки, зокрема штрихкод поштового відправлення, окрім того такий не містить підпису адресанта, що позбавляє суд можливості будь-якої ідентифікації його як такого, що написаний саме [PERSON] . Разом з тим на підтвердження покликань позивача про надання відповіді позивачем позичальником за договором [PERSON] на зазначений лист жодних доказів наявності такої суду не представлено. Останні наявні в матеріалах справи підтвердження здійсненої сторонами електронної переписки датовані 28.01.2011 року. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме [PERSON] належить зазначена у листі адреса електронної пошти, оскільки з наданої суду роздруківки електронного листування між сторонами [PERSON] використовувала іншу адресу електронної пошти. Таким чином, за наявності неспростованих стороною позивача фактів та обставин, які викликають сумніви щодо ідентифікації адресата та адресанта наявного в матеріалах справи листа суд оцінює такий критично. Окрім того, за відсутності між сторонами Додаткового договору у простій письмовій формі суду не доведено продовження строку дії основного договору. Поряд з цим суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність тісно пов`язана з принципом правової визначеності, який у свою чергу є «одним з фундаментальних аспектів верховенства права» (рішення ЄСПЛ в справі «Недждет Шахін та Періхан Шахін проти Туреччини»). Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» строки позовної давності слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди повинні були б ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними і неповними з плином часу. У параграфі 1 ст.6 ЄКПЛ гарантується, що кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Позовна давність за своєю суттю є своєрідним бар`єром на шляху до реалізації права на справедливий суд, ставлячи право на звернення до суду в залежність від фактору часу. У відповідності до вищезгаданого рішення в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», право на доступ до суду, як однин із елементів права на справедливий суд, не є абсолютним, воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Однак, будь-які обмеження цього праву повинні бути виправданими, в протилежному випадку вони є несумісними з Конвенцією і становлять порушення основоположних прав людини. Для того, щоб те чи інше обмеження права на суд (у тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалось виправданим, мають бути додержані умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду у такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою. Чинним ЦК України передбачено два види позовної давності: загальна, яка встановлена тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України) та спеціальна, яка згідно ст.258 ЦК України встановлена законом для окремих вимог, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України). Вирішуючи заявлені стороною відповідачі заяви про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Оскільки як встановлено судом із матеріалів справи строк дії договору закінчився 26.06.2009 року, такий сторонами не продовжено, а позовну заяву подано до суду лише 31.07.2020 року, що відтак свідчить, що з урахуванням положень ст.257 ЦК України позивачами пропущено 3-річний строк позовної давності для заявлення вказаних вимог. Доказів на підтвердження наявності факту переривання строку позовної давності, зокрема надіслання листа з проханням надати номер рахунку для погашення заборгованості, який датований 25.04.2018 року, як зазначено вище, суду не представлено, а відтак у суду відсутні підстави обраховувати 3-річний строк позовної давності саме від цієї дати. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку [PERSON] у зв`язку із спливом позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення на користь [PERSON] , основного боргу, очевидним для суду є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з наведеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed