Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача не будувати огорожу на земельній ділянці по вул..Філатова, 10 в м.Рівне. Надалі позивач уточнив позовні вимоги та просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача знести огорожу; зобовязати відповідача відновити межі шляхом встановлення межових знаків відповідно до меж, зареєстрованих згідно даних державного земельного кадастру, попередити відповідача, що у випадку влаштування огорожі вона зобовязана керуватися нормами чинного законодавства та не порушувати принципи добросусідства. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що відповідач в грудні 2015 року збудувала глухий паркан висотою 2,5 м, що не дає можливості світлу проникати на його земельну ділянку, без погодження з ним як власником сусідньої земельної ділянки. Шляхом побудови паркану відповідач збільшила своє фактичне землекористування за рахунок його земельної ділянки та створила перешкоди у користуванні підсобним приміщенням. Крім того, відповідач перемістила межові знаки, що розділяли їх земельні ділянки. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Пояснив, що до побудови паркану між його земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача стояла металева сітка, яку відповідач зруйнувала та відступила від межі на 20-23 см вглиб його території. Під час будівництва паркану було пошкоджено підсобне приміщення, яке розташовується за гаражем і проходу до якого він на даний час не має. Представник позивача додатково пояснила, що влаштуванням глухого паркану висотою більше ніж 1,5 м відповідачем порушено правила зонування міста. Просять позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що відповідач побудувала паркан на місці металевої сітки, яка стояла на межі земельних ділянок, та відповідно до первинних документів, які були наявні в неї. Вважає, що меж земельної ділянки позивача порушено не було. Суд, заслухавши пояснення сторін, розяснення спеціаліста, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки по вул..Філатова, 10 в м.Рівне, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 січня 1992 року та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 874873, виданого 28 грудня 2009 року та зареєстрованого в управлінні Держкомзему у місті Рівному за № 010958301181. Як вбачається з плану меж земельної ділянки, який є невідємною складовою державного акту на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка позивача межує із земельними ділянками [PERSON], [PERSON] та землями житлової і громадської забудови. Право власності [PERSON] на земельну ділянку по вул..Філатова, 12/2, яка межує із земельною ділянкою позивача, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 056569 від 27 вересня 2004 року, зареєстрованим в Рівненському міському управлінні земельних ресурсів за № 010458300110. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із положеннями ч.1 ст.319 та ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. За статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватися правил добросусідства. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. На замовлення позивача ПП «Рівненська земельна компанія» виконало топографо-геодезичне знімання території земельної ділянки площею 0,0502 га по вул..Філатова, 10 в м.Рівне, графічні матеріали якого оформлені у вигляді плану земельної ділянки [PERSON] із збільшенням в ділянці межування із земельною ділянкою [PERSON] Як вбачається із зазначеного плану земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача, паркан відповідачем практично по всій довжині межі між сусідньою земельною ділянкою, за винятком декількох відрізків, побудовано на земельній ділянці [PERSON] та поза межовими знаками. Спеціаліст [PERSON] в судовому засіданні розяснив, що накладення земельних ділянок одна на одну в даному випадку відсутнє, оскільки позивачу технічна документація із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку розроблялася пізніше, ніж [PERSON], на основі каталога координат земельних ділянок. Всі суміжні землекористувачі погодили межі земельної ділянки, в тому числі і відповідач. Розбіжностей при виготовленні технічної документації щодо меж земельної ділянки позивача із суміжними не було, оскільки в такому випадку державний акт на право власності на земельну ділянку не видається. Відповідач при будівництві паркану вийшла за межі своєї земельної ділянки і побудувала його на земельній ділянці, що належить позивачу. З листа ПП «Зембудпроект-С» № 472 від 17 вересня 2015 року вбачається, що при розробці технічної документації із землеустрою при складанні державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] була допущена помилка при описі меж суміжних землекористувачів зі сторони [PERSON] та [PERSON], яка була врахована при розробці технічних документацій із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] Відтак, покликання представника відповідача на можливі розбіжності у державних актах на право власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] не заслуговують на увагу. Як встановлено з графічних матеріалів, після побудови відповідачем паркану відстань від нього до належного позивачу гаража становить 23 см, що перешкоджає останньому потрапляти до тієї частини своєї земельної ділянки, яка знаходиться за гаражем, та використовувати її на власний розсуд. Крім того, влаштування глухої огорожі допускається лише за нотаріально завіреною згодою суміжного землекористувача, якої позивач відповідачу не надавав. Таким чином, судом на підставі зібраних доказів встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою шляхом встановлення паркану на його земельній ділянці, який перекрив доступ до розташованого на цій земельній ділянці підсобного приміщення. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в частині зобовязання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні його земельною ділянкою, межі якої встановлено державним актом серії ЯИ № 874873, шляхом демонтажу паркану, встановленого на земельній ділянці позивача. Щодо вимоги позивача про зобовязання [PERSON] відновити межі шляхом встановлення межових знаків, то суд зауважує таке. Відповідно до п.1.2 Інструкції про встановлення ( відновлення ) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості ) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року, встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі ( на місцевості ) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ), технічної документації із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( п.2.1 Інструкції ). Виконавцем вказаних робіт п.1.3 Інструкції визначено юридичну особу, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Відтак, позов в частині зобовязання відповідача встановити межові знаки не підлягає до задоволення, оскільки відповідач як фізична особа згідно із законодавством не може виконувати такий вид робіт. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та не передбачають такого виду захисту як попередження, а тому в задоволенні позову в частині попередження відповідача про необхідність керуватися нормами чинного законодавства необхідно відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: partial