Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 08 червня 2007 року на підставі укладеного між нею та позивачем кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 2370,00 грн. зв сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором. Відповідач надала згоду на те, що підписана нею письмова заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між сторонами договір. Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує, у звязку з чим станом на 09 липня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 15277,36 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1057,61 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 6434,89 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 173,02 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 6408,16 грн.; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) в розмірі 703,68 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн. Відповідач надала суду письмові заперечення проти позову, де зазначила, що позивачем пропущений строк позовної давності по даним позовним вимогам і просить суд застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позову. Також вважає, що позивач необґрунтовано просить стягнути з відповідача і штраф і пеню, оскільки це є подвійною відповідальністю за одне й те ж правопорушення, що заборонено ч.1 ст.61 Конституції України. Крім того, на думку відповідача додана до позовної заяви виписка по рахунку з меморіальними ордерами є фальшивою, оскільки жодних проплат нею в рахунок погашення кредитного договору не здійснювалося з 31 березня 2009 року, але позивач невідомо звідки взяв суму 962,65 грн., сплачену начебто 23 липня 2012 року та суму 2,64 грн., сплачену 17 серпня 2012 року. Вважає такі дії працівників банку самовільними і знятими ними з рахунку відповідача саме для того, щоб в подальшому посилатися на переривання позовної давності. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року передбачено Договірне списання Банком з рахунку Клієнта коштів без надання Клієнтом платіжного доручення, може здійснюється Банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і Клієнтом. В п.6.1 вищевказанної Постанови встановлено, що Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є Банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п.6.5). Згідно з умовами договору, а саме правилам користування платіжною карткою (п.5.6) «Тримач доручає Банку списувати з будь-якого рахунку власника, відкритого в Банку, зокрема з картрахунку, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобовязань, у тому числі мінімального обовязкового платежу. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітнім, дієздатним особою, чим підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, Позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, [PERSON] надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Посилається на те, що останнє договірне списання відбулося 23 липня 2012 року і цим самим відбулося переривання строку позовної давності. Відповідач не зверталася до позивача щодо списання грошових коштів на рахунок погашення заборгованості і такими діями вона визнала таке списання, що підтверджує наявність в неї заборгованості. Отже, на думку позивача, відповідачем дійсно були вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед Банком, оскільки згідно виписки Клієнт неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких було внесено 23 липня 2012 року, підтвердженням є виписка з рахунку, у звязку з чим строк позовної давності позивачем не пропущений. Щодо стягнення неустойки та штрафу поряд з пенею, позивач зазначив, що при укладенні кредитного договору між банком і клієнтом позичальником дотримується принцип свободи договору. А саме, позичальник є вільним в укладенні даного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, підписуючи кредитний договір він погоджується з усіма умовами, передбаченими кредитним договором. Вважає заперечення відповідача про незаконність встановлення спірним договором одночасно пені (відсотків, як зазначено у запереченнях відповідача) та штрафу, яке ґрунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Більше того, загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення не можуть ототожнюватись санкції і вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності можуть застосовуватися різний набір санкцій одночасно. Таким чином, згідно ст.61 Конституції не обмежується розмір санкцій або їх набір при залученні до одного виду юридичної відповідальності. Тлумачення неможливості одночасного застосування штрафу та пені прямо суперечить установленому законодавця, який в законах України прямо передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону або із суті відносин сторін, дозволяє здійснити відповідне врегулювання в договорі. Штраф і пеня мають різне призначення і функції в цивільних правовідносинах. Штраф - разове покарання, а пеня - покарання, яке має на меті домогтися якнайшвидшого виконання зобов'язання. При запереченні можливості застосування одного з видів санкцій виникає невизначеність у процесі. Адже суд не може втручатись в сферу волевиявлення сторін, якщо присуджувати за власним вибором штраф або пеню, передбачені договором. Відмова ж у позовних вимогах в цілому - по пені та штрафу - не ґрунтуються на законі, адже будь-яка з цих вимог окремо визначатися судом нарахованої правомірно. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і підтримав письмові заперечення проти позову. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Також зазначив, що доказів отримання відповідачем [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) позивачем суду не надано. Відповідач в судове засідання не зявилася, доручивши представництво своїх інтересів в суді представнику. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія заяви відповідача на отримання кредиту; копія [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт); розрахунок заборгованості за кредитним договором; виписка з особового рахунку відповідача; копії меморіальних орденрів; копія паспорту та ідентифікаційного номеру відповідача; копії правовстановлюючих документів позивача; платіжне доручення про сплату судового збору. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора забовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується копією письмової заяви відповідача від 08 червня 2007 року на отримання кредиту та копією [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), де викладені всі істотні умови укладеного між сторонами кредитного договору. Посилання представника відповідача на відсутність доказів ознайомлення відповідача з такими Умовами є необґрунтованими, оскільки згідно письмової заяви останньої, відповідач взяла на себе зобовязання щодо виконання умов кредитного договору, які викладені в [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), що свідчить про обізнаність відповідача про такі [PERSON]. З розрахунку заборгованості вбачається факт невиконання відповідачем умов кредитного договору та наявність заборгованості за кредитом, комісії та штрафних санкцій станом на 09 липня 2015 року у загальному розмірі 15277,36 грн. Отже, факт невиконання відповідачем умов кредитного договору доведений і розмір заборгованості за кредитним договором є встановленим. Сама відповідач факту його перебування у договірних правовідносинах з позивачем не оспорювала, як не оспорювала і факт наявності у неї заборгованості за кредитним договором, у звязку з чим дані факти є встановленими. В той же час суд вважає обґрунтованим посилання відповідача на неправомірне застосування позивачем до відповідача подвійної відповідальністі за одне й те ж правопорушення. Як вбачається з п.5.1 [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) за порушення зобовязання в частині строків погашення кредиту позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. З п.5.3 [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) випливає, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. та 5 % від суми заборгованості. Отже, із зазначених [PERSON] вбачається, що за одне й те саме порушення умов кредитного договору до позичальника застосовується подвійна відповідальність у вигляді пені та штрафу, що суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України, де зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, судом встановлено, що позивачем пропущена позовна давність і відповідачем подано заяву про її застосування. Так, у відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п.5.5 [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) сторонами визначена позовна давність тривалістю 5 років, що відповідає вимогам ч.1 ст.259 ЦК України. У ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. З наданої суду копії письмової заяви відповідача про отримання кредиту вбачається, що кредитний договір між сторонами було укладено на строк 24 місяці з 08 червня 2007 року по 08 червня 2009 року. Отже, з дня закінчення строку дії кредитного договору до часу звернення позивача до суду з позовом пройшло більше пяти років. У відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено 31 березня 2009 року, що відповідач визнала та зазначила у письмових запереченнях проти позову. Жодних інших платежів з того часу вона особисто не здійснювала. З дня вчинення відповідачем зазначеної дії шляхом сплати кредиту, тобто з 31 березня 2009 року, до дня звернення позивача до суду, тобто до 21 липня 2015 року, минуло більше пяти років, у звязку з чим строк позовної давності сплив і позовні вимоги задоволенню не підлягають. Посилання позивача на списання з рахунку відповідача частини заборгованості 23 липня 2015 року як на підставу переривання строку позовної давності є необгрнутованим. Так, за загальним визначенням термінів дія розуміється як активний, вольовий, свідомий акт зовнішньої поведінки субєкта цивільних правовідносин, який виражається саме у вчиненні особою певної діяльності, тоді як бездіяльність - це пасивна поведінка такого суб`єкта, тобто невиконання дій які особа повинна чи може вчинити. За змістом ч.1 ст.264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення особою саме дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, наприклад, надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості тощо. Отже, самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача про визнання нею свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання строку позовної давності.. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн. стягненню з відповідача не підлягають у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed