Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача невиплачену при звільненні суму грошових коштів в розмірі 10 121,11грн., середній заробіток за весь час затримки невиплачених при звільненні сум, який, згідно доданого у відповіді на відзив розрахунку, за період з 31 грудня 2019року до 31 березня 2020року становить 58 931грн. 62коп., а також судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він з 10.05.2019р. по 31.12.2019р. працював на посаді начальника відділу у порядку заміщення посади військовослужбовця начальника 3 відділу у 6 центрі планування та організації матеріально-технічного забезпечення Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації. В порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України йому при звільненні не було виплачено всіх сум, що підлягали виплаті, зокрема, відпускних як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в розмірі 10 121,11грн. Вказана сума йому була виплачена під час розгляду справи судом - 31.03.2020р., тобто з затримкою на 62 робочих дні, а тому за цей період з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за затримку виплати розрахунку в розмірі 58 931грн. 62коп. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 6.02.2020р. відкрито провадження у справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач надав відзив, відповідно до якого проти позову заперечує, посилаючись на те, що на день звільнення позивача та станом на 13.03.2020р. видатків, пов`язаних з виплатою компенсацій, допомоги певних видів на та наданням пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на адресу ДержНДІ технологій кібербезпеки не надходило, тому виплата зазначених сум не вбачається можливою з огляду на запобігання нецільовому використанню коштів Інституту, так як за виконання бюджетної програми КПКВК 2501200 «Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2019рік» відповідальним є Мінсоцполітики. У зв`язку з відсутністю фінансування з боку Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації відповідач не мав законних підстав для перерахування коштів за додаткову відпустку позивачу. Позивач надав відповідь на відзив, в якому з огляду на вимоги ст. 116 КЗпП України посилається на безпідставність заперечень відповідача щодо неможливості проведення розрахунку з позивачем в день звільнення. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, наказом начальника державного науково-дослідного інституту спеціального зв`язку та захисту інформації державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 7.05.2019р. [PERSON] прийнято на роботу начальником відділу у порядку заміщення посади військовослужбовця начальника 3 відділу за п. 2 ст. 23 КЗпП України (а.с. 9). Наказом від 28.12.2019р. позивач звільнений з роботи за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку) 31.12.2019р. (а.с. 10). При звільненні позивачу було виплачено 16 609,73грн., проте недоплачено 10 121,11грн. відпускних як учаснику ліквідації (а.с. 18). Вказана сума надійшла на банківську картку позивача лише 31.03.2020р., що підтвердили сторони в судовому засіданні. Відповідно дост. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України, вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно абз. 1 п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки відповідач порушив строки виплати розрахунку з позивачем, доказів поважності причин пропуску розрахунку при звільненні на надав, суд вважає необхідним позов в цій частині задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Посилання представника відповідача на неможливість провести з відповідачем повний розрахунок при звільненні у зв`язку з відсутністю фінансування з боку Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не узгоджується з нормами статті 116 КЗпП України, а тому не є підставою для відмови в позові. Правова позиція про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними, при наявності спеціального законодавства, яке регулює оплату праці, однак не встановлює дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівникамиз метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах викладена в постанові Верховного Суду від 8 лютого 2018р. в справі № 805/977/16-а. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. № 100. Згідно з цим порядком середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи шляхом визначення середньоденної зарплати. Як видно з розрахункових листів, заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (жовтень та листопад 2019р. за винятком премії, матеріальної допомоги та відпускних) становила - 20 512, 15грн. + 16 557,87грн. = 37070,02 грн. (а.с. 16-17). Враховуючи, що за дані місяці відпрацьовано 38днів (18+21), середньоденна зарплата складає: 37070,02 : 39 = 950,51грн. Період затримки розрахунку з позивачем складає: з 31.12.2019р. по 31.03.2020р. - 62 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати розрахунку складає: 950,51грн. х 62 = 58931,62 грн. і дана сума за винятком податку й інших обов`язкових платежів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи, що невиплачена при звільненні компенсація за відпустку в розмірі 10 121,11грн. перерахована позивачу 31.03.2020р., підстав для задоволення позову в цій частині немає. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, небхідно з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений законом №4191-VI. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано Договір № 1/2020 від 21.01.2020 р. про надання правничої допомоги, Акти здачі-приймання виконаних робіт та рахунки на оплату, відповідно до яких загальна вартість наданих послуг по даній справі складає 11 000грн. (а.с. 28-33,132, 140 ). Однак, позивачем не надано документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, а тому суд не приймає дані документи в якості належних доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial