Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 28 вересня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №2000988292, на підставі якого відповідач отримала кредит в розмірі 8\~093,80 грн. та зобовязалась щомісячно сплачувати кредит та проценти. В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором щодо сплати кредиту належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 27.12.2016 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 24\~780,81 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16195,48 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 4026,46 грн. Згідно умов договору факторингу від 22 грудня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №2000988292 від 28 грудня 2012 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вищезазначену суму заборгованості та судові витрати по справі в розмірі 1378,00 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, але завчасно надав суду заяву, якою просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Вважає, що відповідач належним чином виконав умови кредитного договору, про що свідчать надані ним квитанції про сплату кредиту. Також просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем був здійснений у жовтні 2013 року, а позивач звернувся до суду з позовом у січні 2017 року. Крім того, посилається на те, що номера та дати зазначеного позивачем договору про надання споживчого кредиту в описовій та резолютивній частині позовної заяви є різними. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора забовязаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У ст.536 ЦК України зазначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується копією договору про надання споживчого кредиту №2000988292 від 28.09.2012р., згідно якого між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №2000988292, на підставі якого відповідач отримала кредит в розмірі 8093,80 грн. та зобовязався щомісячно сплачувати кредит та проценти. Згідно копії договору факторингу №22/12/14/3 від 22 грудня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №2000988292 від 28.09.2012р., укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Отже, позивач дійсно набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу. В той же час, виходячи зі змісту ст.610 ЦК України, стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором можливе, якщо з його сторони дійсно відбулося порушення умов договору щодо своєчасної сплати кредиту. Як зазначено в ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, повинен довести суду наявність обставин, якими позовні вимоги обґрунтовуються, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку позивач не надав суду жодного доказу наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, здійснений ним розрахунок заборгованості не є розрахунком, а містить лише загальні суми тіла кредиту та відсотків без зазначення періоду виникнення такої заборгованості, чи здійснював відповідач платежі та в який період. Відповідач в свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечував та надав суду копії квитанцій в підтвердження факту належного виконання ним умов кредитного договору. Отже, оскільки позовні вимоги позивачем суду не доведені, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, на запит суду від 29.05.2017р. позивач не надав суду детальний розрахунок здійснених погашень [PERSON]. про стягнення заборгованості за кредитним договором та надіслав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 51). Також представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності, яку суд вважає обґрунтованою. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Виходячи зі змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ч.1 ст.261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.262 ЦК України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Як зазначено у ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. У даному випадку, відповідно до п. 1.4.1 Договору про надання споживчого кредиту №2000988292, строк дії договору про надання споживчого кредиту спливає 28.05.2014 р. , відповідач в судовому засіданні посилався на те, що здійснив останній платіж 22 жовтня 2013 року (а.с. 45), тому саме з цього часу повинен обчислюватися трирічний строк позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом у 05.01.2017р., тобто після спливу трирічного строку позовної давності. На вимогу суду до позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», повідомити коли [PERSON] було здійснено останній платіж та надати відповідні документи, суд не отримав відповіді. У відповідності до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по цій справі не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed