Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON], Зобов`язати приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на весь обсяг спадкового майна. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 квітня 2013 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого все своє майно остання заповідала позивачу. [INFO] [PERSON] померла. 29 листопада 2013 року позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 37/2013, зареєстроване в реєстрі за № 22170, згідно якого отримала право на спадкування 5/6 частин спадкового майна. Звернувшись за роз`ясненнями щодо підстав відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину на повну частину майна отримала роз`яснення про те, що право на отримання 1/6 частини спадщини має відповідач, як особа, що має обов`язкову частку у спадщині. Позивач вважає, що відповідач не має права на частку у спадщині, внаслідок чого звернулась з позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, вказуючи, що відповідач є лише особою, що досягла пенсійного віку, а не непрацездатною особою і може працювати. Волею спадкодавця, що визначена в заповіті чітко визначено перелік осіб, що мають право на спадщину. Крім того вказує, що станом на день відкриття спадщини набув Закон України, яким збільшено пенсійний вік для жінок. Вказує, що лише вона надавала допомогу спадкодавцеві, коли та потребувала допомоги внаслідок похилого віку. Відповідач в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову, Водночас вказала, що має право на спадщину, оскільки досягла пенсійного віку раніше, ніж прийнято Закон. Зазначила, що допомагала спадкодавцеві матеріально. Третя особа просила розглядати справу за її відсутності, про що надіслала заяву до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть від 29 квітня 2013 року серія [NUMBER], 28 квітня 2014 року померла [PERSON]. Згідно копії спадкової справи, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] За життя [PERSON] склала заповіт від 23 квітня 2013 року, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також все, на що вона за законом буде мати право залишила [PERSON] Заповіт посвідчено секретарем Виконавчого комітету Меліоративнівської селищної ради за реєстровим № 22. 06 червня 2013 року позивач звернулась до Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 21 жовтня 2013 року [PERSON] звернулась до Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], посилаючись на те, що на день смерті спадкодавця була непрацездатною за віком. 29 листопада 2014 року позивач звернулась до Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON] У відповідності до довідки Виконавчого комітету Меліоративнівської селищної ради від 19 жовтня 2013 року, на момент смерті [PERSON] разом з нею мешкали [PERSON] - донька, [PERSON] - онука. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 1997 року, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 684-3, [PERSON] належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. 29 листопада 2013 року Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 2170, згідно якої позивачу належить 5/6 частин квартири, розташована за адресою: [ADDRESS]. Вважаючи, що [PERSON] не має права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки не є непрацездатною та станом на день смерті спадкодавця законодавством України збільшено пенсійний вік для жінок, звернулась з позовом до суду. Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Згідно ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), Конституційним судом визначено, що за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині. Право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім'ї чи найближчих родичів спадкодавця. Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Згідно частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Відповідно до абзацу сімнадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Як свідчить надане відповідачем Пенсійне посвідчення № [NUMBER], видане 09 вересня 2011 року, відповідач є особою, що досягла пенсійного віку та отримує пенсію за віком, а тому - має право на обов`язкову частку у спадщині, визначену ст.1241 ЦК України. Враховуючи, наявність у спадкодавця трьох спадкоємців за законом, відповідач, у випадку відсутності заповіту мав би право на 1/3 частку у спадщині, а з урахуванням заповіту та положень ст.1241 ЦК України має право на 1/6 частку у спадщині. Посилання на те, що на день смерті спадкодавця збільшено пенсійний вік для жінок, який дає право на пенсію за віком, суд зазначає наступне, у відповідності до змін, які внесені до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Законом № 3668-VI, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно. Відповідач народилася 15 січня 1956 року і станом на момент призначення пенсії досягла 55 річного віку, внаслідок чого суд не приймає до уваги посилання позивача на зміни в законодавстві щодо призначення пенсійного віку. Інші доводи позивача, зокрема щодо не участі відповідача у наданні допомоги спадкоємцю, суд не приймає до уваги з огляду на предмет та підстави заявленого позивачем позову, внаслідок чого вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed