Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 47945 Євро, в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої їх працівником. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 18.10.1995 року в автосалоні по вул. Шевченка в м. Харкові він придбав автомобіль «Джип-Черокі», 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову 4J4FB8SJNL150108, сплативши його вартість в сумі 47\~945 Євро. Автомобіль був зареєстрований в органах ДАІ 18.10.1995 року. При реєстрації здійснювалась перевірка на перебування автомобіля в розшуку, але таких даних виявлено не було. 27.08.1998 р. вищевказаний автомобіль вилучений інспекцією ДПС УДАІ ГУМВС України в Харківській області. При вилучені автомобілю кримінальна справа не порушувалася. Та йому було розяснено, що автомобіль знаходиться у розшуку і вилучається за усною вказівкою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області Харченко Д.Б. Після вилучення автомобіль було доставлено на штраф майданчик, про що зроблено відповідний запис в журналі зданих під охорону автомобілів від 27.08.1998 р. . 13.11.1998 р. ст. слідчий Харченко Д.Б. одержав зі стоянки вказаний автомобіль, і як в подальшому ним розпорядився невідомо. В лютому 1999 року невстановлена особа, назвавшись [PERSON], звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом про витребування в нього автомобілю «Джип-Черокі». Судом задоволено позовні вимоги вказаної особи. 20.08.1999 року постановою президії Харківського обласного суду рішення Київського райсуду м. Харкова від 01.03.1999 року скасовано, справу передано на новий розгляд в іншому складі. Ухвалою Київського райсуду м. Харкова від 06.09.2000 року та ухвалою від 24.09.2001 року справу за позовом представника німецької страхової компанії «Готхаер» про витребування автомобілю «Джип-Черокі», залишено без розгляду.16.01.2003 року Київським районним судом м. Харкова прийнято ухвалу про поворот виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.03.1999 року та повернення йому автомобілю «Джип-Черокі». Враховуючи вказані обставини він неодноразово звертався я до компетентних органів з проханням повернути йому автомобіль «Джип-Черокі», але його заяви залишені без задоволення, автомобіль не повернуто. В подальшому він неодноразово звертався в різні інстанції структури МВС з проханням вжиття заходів щодо повернення автомобілю, але його звернення залишилися без задоволення. Також, порушено кримінальну справу слідчим відділом Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області, за фактом незаконного заволодіння автомобілем шляхом шахрайства. Постановою слідчого від 09.09.2003 року його визнано потерпілим у даній справі. Також, порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 143 КК України за фактом заволодіння його майном. Крім того, він звертався до Харківського обласного управління юстиції з проханням повернути автомобіль, але листом від 15.02.2002 року йому повідомлено, що на момент звернення до суду, автомобіль знаходився на штрафному майданчику УБОЗ УМВС України в Харківській області, виконавчий лист про витребування те передачу автомобілю для проведення примусового виконання, до виконавчої служби не надходив. Вважає, що вбачається грубе порушення його прав, спричинене незаконними діями працівників ГУМВС України в Харківській області при вилученні його автомобілю «Джип-Черокі». В результаті чого йому завдано матеріальної та моральної шкоди, оскільки на придбання автомобіля він витратив грошові кошти в сумі 47945 Євро. Моральна шкода полягає в тому, що від противоправних дій органів державної влади України він зазнав глибоких моральних страждань, які зумовлені тим, що з 1998 року він постійно звертався до різних інстанцій, з приводу повернення автомобілю. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, просила відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву, зазначила, що позивачем подано позов понад строки встановленої законом позовної давності, позивачем не надано доказу, з якого можна було б зробити висновок про завдання йому шкоди саме Головним територіальним управлінням юстиції. Позивач не вказав яким саме державним виконавцем здійснено передачу автомобілю. Позивачу стало відомо про факт передачі автомобілю ще у 2002 році. Проте, ним не було оскаржено дії державного виконавця. Рішення суду, яким дії державного виконавця або іншої посадової особи ГТУЮ у Харківській області було визнано незаконними або протиправними на даний час не існує. Таким чином, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що не згоден з викладеними доводами відповідача. Вважає, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, являється безпідставним, як і ствердження відповідача, що він не оскаржував дії виконавчої служби, оскільки з моменту прийняття рішення суду і до офіційного повідомлення прокуратури про те, що саме державний виконавець незаконно, без відкриття виконавчого провадження, передав автомобіль представнику страхової компанії [PERSON] Про факт порушеного право саме відповідачем він довідався тільки 6 жовтня 2017 року. Суд, вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову, вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. \~\~\~\~Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. \~\~Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~\~ Судовим розглядом справи встановлено, що 18.10.1995 року позивач придбав автомобіль «Джип-Черокі», 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову 4J4FB8SJNL150108. Автомобіль був зареєстрований в МРЕВ м. Харкова 18.10.1995 року, що підтверджується обліковою карткою приватного транспортного засобу, копію якої долучено до матеріалів справи. Як вбачається з доданої до матеріалів справи копії позовної заяви, представник страхової компанії «Готхаер» [PERSON] в 1998 році звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON], в якій просив витребувати у [PERSON] автомобіль «Джип-Черокі» номер кузову 4J4FB8SІNL150108, двигун №б/н, рік випуску 1992, номерний знак : Е-211, колір чорний, посилаючись на те,, що 17.03.1994 року вказаний автомобіль було викрадено в м. Лейпциг. 01.03.1999 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яким витребувано у [PERSON] та передано представнику німецької страхової компанії «Готхаер» автомобіль «Джип-Черокі», державний № 12700, номер кузова «*4J4FB8SІNL150158*», двигун без номера, 1992 року випуску, чорного кольору. В матеріалах справи наявна копія ухвали Київського районного суду м. Харкова від 16.01.2003 року, яким витребувано автомобіль «Джип-Черокі» дер. № 127, 1192 року випуску у СК «Готхаер аллее» 50969 Келі Німеччина. До матеріалів справи позивачем додано відповіді на його звернення до органів МВС, з змісту яких вбачається, що автомобіль «Джип-Черокі», держ. Номер [NUMBER], був зареєстрований на ім»я [PERSON] та станом на 2000 р. з обліку не знятий. В 1998 році автомобіль був вилучений у [PERSON], у зв»язку з надходженням інформації про його викрадення, та поміщений на штрафний майданчик. Також, повідомлено, що автомобіль в розшуку не перебуває. Згідно даних інформації від 15.02.2002 року, що була надана на звернення позивача до Харківського обласного управління юстиції, 20.08.1999 року Постановою Президії Харківського обласного суду скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.03.1999 року про задоволення вимог представника Німецької страхової компанії «Готхаєр» щодо вилучення у [PERSON] автомобілю «Джип-Черокі». Після скасування рішення від 01.03.1999 року, справа двічі переглядалася районним судом та була залишена без розгляду ухвалами суду. Виконавчий документ про примусове виконання рішення суду, після його перегляду, не видавався. В результаті перевірки книг обліку виконавчих документів, встановлено, що 07.04.1999 року в провадження державного виконавця відділу ДВС Київського РУЮ м. Харкова надійшов виконавчий лист №2-940/5, виданий на підставі рішення суду від 01.03.1999 року, та був повернутий, у звязку з виконанням рішення. Також, наявна копія довідки директора автосалона ТОВ «Автотехніка» про вартість автомобілю «Grand Cherokee Laredo 4,0 4-Spd, яка станом на 17.08.2004 року складає 47\~945 Євро. Нормами ст. 1166 ЦК України, встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України, відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до пункту 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до вимог\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 79 ЦПК України, встановлено, що\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а згідно з вимогами\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту позовних вимог вбачається що позивач дізнався що його права порушено у 2002 році, коли листом Харківського обласного управління юстиції №Ш-2-03/1380 від 15.02.2002 року, йому було повідомлено про те, що 07.04.1999 року в провадження державного виконавця Безрук В.В. надійшов виконавчий лист №2-940/5, який був повернутий до Київського районного суду м. Харкова у звязку з виконанням рішення. Таким чином, строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, на даний час сплинув. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено та не надано належних доказів на підтвердження того, що саме в результаті неправомірних дій з боку посадової особи Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області було заподіяно матеріальної шкоди, не встановлено саму посадову особу та визначена конкретно її вина, у звязку з чим неможливо встановити безпосередній причинний звязок між діями відповідача, та завданням з боку відповідача матеріальної шкоди позивачу. Таким чином, вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої юридичною особою, необґрунтовані, не підтверджені належними доказами, отже, підстав для задоволення позовних вимог не вбачається, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed