Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 11000 доларів США, 591,85 доларів США як 3% річних за порушення грошового зобов*язання та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 квітня 2013 року між ним та [PERSON] було досягнуто домовленість про позику грошових коштів. 22 квітня він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, які той зобов*ячався повернути до 26 квітня 2013 року та в подальшому 6000 доларів США, які мав повернути 23 квітня 2013 року. Договори позики з [PERSON] було оформлено у вигляді розписок, які останні надав йому після отримання коштів.Він свої зобов*язання перед [PERSON] виконав, передав кошти, а відповідач в добровільному порядку позику у встановлений термін не повернув, тому змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Просив стягнути з відповідача позику в сумі позичених коштів 11000 доларів США, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 591,85 доларів США, а також стягнути понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали повністю. Позивач дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, заперечив існування між ним та відповідачем бізнесових відносин. Відповідач та його представники в судовому засіданні вимоги позову повністю заперечили, з підстав викладених у письмових запереченнях. Відповідач зазначав, що між ним та [PERSON] існували партнерські, бізнесові відносини, які ґрунтувались на купівлі-продажу мобільних телефонів. [PERSON] надавав йому грошові кошти на придбання телефонів, які він купував у свого знайомого [PERSON], який в свою чергу працював в магазині СЦ «iPeople» із занижкою, а потім передавав ці телефони [PERSON] Сума знижки була його заробітком. Вказував, що 22.04.2013 року [PERSON] дійсно передав йому грошові кошти в розмірі 6000 доларів США та 5000 доларів США, після отримання яких він написав [PERSON] розписки. Однак дані кошти ним були потрачені на закупівлю мобільних телефонів, які він в подальшому за домовленістю з [PERSON] йому передав. Натомість [PERSON] йому не повернув боргові розписки. Розписки він писав як гарантію виконання свого обов*язку придбати та передати [PERSON] телефони. Вважає, що свої зобов*язання перед [PERSON] виконав в повному обсязі, договорів позики з [PERSON] не укладав. Натомість позивач зі своїми знайомими [PERSON], [PERSON], [PERSON] вчиняють відносно нього протиправні дії, безпідставно вимагають у нього грошові кошти, які він їм не винен. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, та їх представників дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що 22 квітня 2013р. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США та 6000 доларів США, а [PERSON] прийняв дані кошти та зобов*язався повернути: 5000 доларів 26 квітня 2013 року, а 6000 доларів США 23 квітня 2013 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] були надані [PERSON] дві розписки, датовані 22 квітня 2013 року. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювається, що відповідачем 22.04.13р. було написано дві розписки позивачу такого змісту: Розписка Я, [PERSON] позичаю гроші у [PERSON] у розмир 6000 у.о.( шість тисяч доларів США) 22.04.13р. до 23.04.13р. при свідка [PERSON]. У разі неповернення мною грошей у вказаний термін зобов'язуюсь 8000 у.о. (вісім тисяч доларів США) до 24.04.13. У зподальшою затримкою грошей кожен день буде надаватися сума у розмірі 500 у.о. (п'ятсот доларів США). (підпис) ([PERSON].) (підпис) ([PERSON]) (підпис) ([PERSON]) Розписка Я, [PERSON] позичаю гроші у [PERSON] у розмир 5000у.о.( п'ять тисяч доларів США) при свідкові [PERSON] Олексійовичу22.04.13р. до 23.04.13р. Зобов'язуюся повернути гроші вчасно у випадку не повернення зобов'язуюсь віддати 8000 у.о. (вісім тисяч доларів США). У разі не повернення мною до 26.04.13 зобов'язуюсь доплачувати 500 у.о. (п'ятсот доларів США) що дня. (підпис) ([PERSON].) (підпис) ([PERSON]) (підпис) ([PERSON]) (копії розписок а.с.5,6). Такі фрази в розписках як: «позичаю гроші…., у разі неповернення грошей…, з подальшою затримкою грошей….., зобов'язуюся повернути гроші» свідчать про те, що відповідачем отримано позики та такі він зобов'язується повернути. Відсутність окремих тверджень про повернення чогось, певних речей (мобільних телефонів) не свідчить про укладення між сторонами договорів купівлі-продажу, оскільки передбачає попередню дію отримання певних речей. Досліджуючи розписки суд вважає, що розписками підтверджується укладення між сторонами саме договорів позики за яким позивач [PERSON] у першому випадку 22.04.13р. позичив, а відповідач [PERSON] взяв у борг 6000 доларів США, який зобов'язався повернути кошти до 23.04.13 року. У другому випадку 22.04.13р. [PERSON] позичив, а відповідач [PERSON] взяв у борг 5000 доларів США, який зобов'язався повернути кошти до 26.04.13 року. Суд вважає, що вказаними розписками підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, що взагалі визнається і сторонами та підтверджується поясненнями свідка [PERSON] в судовому засіданні. Зважаючи на вказане слід вважати доведеним, що вказаними вище розписками підтверджується укладення між сторонами саме договорів позики із умовами вказаними вище. Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач вимог про визнання недійсним договорів позики, в тому числі, і з підстав вчинення стосовно нього насильства, погроз, вчинення такого під впливом обману, вчинення такого під впливом помилки чи з будь-яких інших підстав до позивача не пред'являв та такий договір відповідно не визнавався недійсним з тих чи інших підстав. Згідно чст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Статтею 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 61 ЦПК України, передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Покликання відповідача на відсутність між ним та позивачем грошового зобов'язання у вигляді договору позики, та відсутність в наслідок цього заборгованості, судом не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного. Що стосується доводів відповідача про існування у нього певних зобов'язань по відношенню до позивача та тих, що ним написані розписки для повернення цих зобов'язань, то такі жодними доказами не спростовують факту укладення договору позики між сторонами, що підтверджено відповідними, згаданими вже розписками від 22.04.13р. . Доводи відповідача про повне виконання ним зобов'язань спростовуються й тим, що оригінали розписок знаходяться у позивача. На думку суду пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, скарга, ухвали слідчого судді від 17.04.15р., заява прокурору (а.с. 127-140), які суд взяв до уваги як докази існування інших правовідносин між сторонами, не слід вважати належним та допустимим доказом зазначених правовідносин між сторонами, оскільки такими лише підтверджується інші факти та жодним чином не спростовується факту укладення договору позики між сторонами. Твердження відповідача про те, що жодного договору позики з [PERSON] він не укладав, а розписки писав як гарантію виконання ним свого зобов'язання щодо купівлі-продажу телефонів, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки відповідач не заперечив написання ним розписок 22 квітня 2013 року на позичку отриманих ним коштів, ствердив, що розписки писав власноручно без жодного тиску, у розписках чітко зазначав мету отримання коштів - «позичаю гроші», погоджувався з наслідками які настануть для нього вразі неповернення коштів, передбачені в розписках. Твердження відповідача щодо придбання ним виключно за отримані кошти мобільних телефонів та передача їх позивачу, жодними доказами не підтверджено. Умовою договору позики було повернення грошових коштів, а не мобільних телефонів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов*язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі) у строк та в порядку, що встановлені договором. В порушення умов договору позики від 22 квітня 2013р. відповідач взятих на себе зобов*язань не виконав, таким чином заборгував перед позивачем суму позики в розмірі 11000 доларів США. Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов*язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов*язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку зазначеного в обґрунтуванні вимог, який суд вважає правильним, загальний розмір 3% річних становить 591,85 доларів США. Перевіряючи доводи позивача в частині визначення валюти виконання зобов'язання, суд виходить із такого. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, що відповідно визначено у правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року. Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на час ухвалення рішення 26.10.2015 року курс долара США становив 22,57 грн. Зважаючи на вказане, наведені вимоги закону, та зміст позовних вимог, відповідач повинен повернути позивачу борг за договором позики, в сумі 248270 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 11000 доларів США та 3% річних в сумі 13358,05 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 591,85 доларів США, а всього 261628,05 грн, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 11591,85 доларів США. Оскільки відповідач вказаних сум не сплатив у добровільному порядку, такі суми підлягають стягненню з них за рішенням суду. З відповідача в користь позивача у відповідності до ст..88 ЦПК України, також підлягають стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 2616,28 грн. На підставі ст.ст.612,624,625,1046,1047, 1049,1050 ЦК України,

Outcome: approved