Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить постановити рішення, яким захистити права власника квартири [ADDRESS] [PERSON] , виселити [PERSON] з неповнолітньою дитиною з сином [PERSON] , [INFO] з даної квартири. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він є опікуном своєї тітки [PERSON] , [INFO] , оскільки остання рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 05.12.2011 року визнана недієздатною через важкий психічний розлад. [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 2002 року по 2010 рік позивач перебував у шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09.12.2010 року шлюб було розірвано. Відповідач скориставшись тимчасовою відсутністю позивача та [PERSON] у квартирі, ввівши в оману доньку [PERSON] , у якої були ключі від квартири, самоправно вселилася в дану квартиру разом з малолітнім сином і де проживає по теперішній час, жодних підстав для цього не маючи. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили задовольнити. Від представника третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі, при розгляді справи просив врахувати інтереси дитини. 22.07.2019 року сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Заслухавши пояснення сторін, за їх участі в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно рішення Богунського районного суду м.Житомира від 05.12.2011 року [PERSON] визнана недієздатною через важкий психічний розлад та призначено опікуном [PERSON] . (а.с.8) Відповідно до рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09.12.2010 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розірвано. (а.с.12) Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 08.12.1993 року квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . (а.с.13) Факт зміни [ADDRESS] підтверджується листом департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради №01-17/626 від 24.04.2018 року. (а.с.14) Зі змісту акту затвердженого директором ПП «ВЖРЕП-4» який був складений на підставі заяви [PERSON] та свідчень сусідів вбачається, що за адресою [ADDRESS] проживає без реєстрації [PERSON] 1978 р.н. з дитиною [PERSON] , [INFO] з 24.03.2018 року. (а.с.17) Згідно довідки ПП «ВЖРЕП-4» №776 від 10.04.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON] , [INFO] . (а.с.18) Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові № 143/1410/17 від 04.03.2019 року. У даній справі, суд встановив, що [PERSON] є власником спірної квартири, у якій періодично не проживає, оскільки проживає в іншому будинку у с [ADDRESS] , її племінник перебував у шлюбі з відповідачкою і мають спільну доньку [PERSON] , яка періодично проживала за адресою [ADDRESS] , у зв`язку із чим відповідачка була вселена до належної [PERSON] спірної житлової квартири. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу опікуна власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Судом було встановлено, що відповідач без відповідної правової підстави проживає в належній [PERSON] квартирі. Згідно з абз.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшов висновку про те, що відповідач не є власником чи наймачем спірного житлового будинку, не є членом сім`ї позивача, користується будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажає, при цьому цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірну квартиру, але його право користування припинилося, оскільки припинилося право власності на житло, відтак вимоги позивача, який є опікуном власника спірної квартири, про виселення відповідача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved