Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договір купівлі-продажу від 07.08.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в частині купівлі-продажу 23/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS]; визнання недійсним договору дарування 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS], укладений 25.06.2004 року між [PERSON] та [PERSON], як правочин, що здійснений [PERSON], як особою, яка не мала права на його укладання; визнання за позивачем права власності на 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS]; витребування у [PERSON] з передачею на користь позивача 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS]; про стягнення судового збору, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS]. 25.06.2004 року [PERSON] за договором дарування подарувала [PERSON] 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS]. На час укладання договору купівлі-продажу 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS] з продавцем [PERSON], [PERSON] не була власником квартири [ADDRESS] та не мала права на придбання стояночних місць [NUMBER],[NUMBER] комплексу підземних гаражів, встановлених договором зобов'язання №11 від 04.09.1998 року, укладеним між позивачем та ТОВ «Сімекс», тому, що не була власником будь-якої квартири у будинку [ADDRESS] м. Одесі. У свою чергу [PERSON], яка на час 25.06.2004 року не була власником 53/10000 частини підземних гаражів у вигляді стояночного місця [NUMBER], тому вона не мала права на відчуження даного об'єкту нерухомого майна на користь [PERSON], тобто вищезазначений договір дарування також має бути визнаний судом недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила відмовити у задоволенні позовної заяви відмовити за безпідставністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши представника позивача, представника відповідача - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом в судовому засіданні встановлено, що 04.09.1998 року між [PERSON] та ТОВ «Сімекс» був укладений договір зобов'язання №11 про пайову участь у будівництві житла, згідно умов якого [PERSON] прийняв на себе зобов'язання здійснити внесок пайової участі у вигляді вартості квартири, витрати, пов'язані з оформленням права власності і мав право отримати свідоцтво про право власності. Усі зобов'язання за цим договором позивач виконав, сплатив 230000 грн. вартості квартири. Однак в січні 1999 року до здачі будинку в експлуатацію вказаний договір був переоформлений на [PERSON] Після завершення будівництва дому, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності №066/99 від 22.02.1999 року. 07.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 23/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця [ADDRESS]. 25.06.2004 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, загальною площею 2908,0 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] до складу яких входить: [NUMBER] - стояночного місця, загальною площею 10,31м, 53/10000 частин підсобних: 101, 102, 121, 122; 53/10000 коридорів: 103, 104, 106, 110, 111,112, 113, 115, 116, 117, 119; 53/10000 щитових: 105, 107, 114, 118 120; 53/10000 насосної 109. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2007 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору - зобов'язання №11-Б про пайову участь у будівництві житла в [ADDRESS] від 04.09.1998 року, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Сімекс», про визнання недійсним свідоцтва про право власності №066/99 від 22.02.1999 року на квартиру [ADDRESS], виданого на ім'я [PERSON]; про визнання недійсним договору купівлі-продажу 161/10000 частини підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., що знаходяться в будинках [ADDRESS] в м. Одесі, укладеного 07.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON]; про визнання права власності на 161/10000 частини підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., що складаються з стояночних місць [NUMBER], [NUMBER], 161/10000 підсобних, 161/10000 коридорів, 161/10000 щитових, 161/10000 насосної, що знаходяться в будинках [ADDRESS] в м. Одесі; про відшкодування 250000 грн. моральної шкоди - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської від 25.06.2008 року, апеляційна скарга [PERSON] з врахуванням ухвали про виправлення описки від 02.07.2008 року задоволена частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси скасоване, по справі ухвалено нове рішення, яким встановлено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] у м. Одесі, та визнаний у відповідній частині правочин купівлі-продажу стояночного місця [NUMBER], вчинений між [PERSON] та [PERSON] В частині визнання недійсним договору купівлі-продажу стояночного місця [NUMBER], яке складається з 53/10000 частин підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., що знаходяться в будинках [ADDRESS] в м. Одесі, укладеного 07.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] справу направлена на новий розгляд до того ж суду іншим суддею. Ухвалою Верховного суду України від 08.02.2012 року рішення апеляційного суду Одеської від 25.06.2008 року залишено без змін. Рішенням Приморського районного м. Одеси від 28.03.2013 року у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним договір купівлі-продажу від 07.08.2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині купівлі-продажу стояночного місця [NUMBER] та 53/10000 частин комплексу гаражів за адресою: [ADDRESS], визнання недійсним договору дарування стояночного місця [NUMBER] та 53/10000 частин комплексу гаражів за адресою: [ADDRESS], укладений 25.06.2004 року між [PERSON] та [PERSON] - відмовлено. Апеляційним судом Одеської області в ході розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року було встановлено, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] за договором зобов'язання №11 про пайову участь у будівництві житла від 04.09.1998 року, повністю сплатив її вартість, включаючи стояночне місце, та його позовні вимоги у частині визнання права власності на стояночне місце [NUMBER] є обґрунтованими. Вказаним рішенням апеляційного суду Одеської області встановлено, що до вказаної квартири [ADDRESS] відноситься стояночне місце [NUMBER]. Але стояночне місце [NUMBER], яке входить до 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ніяким чином до вищевказаної квартири не відноситься і не відносилося. Це самостійний об'єкт права власності, який був придбаний [PERSON] за свої особисті грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2002 року №12739 Відповідно ч.ч. 1-2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: правочин має вчинятись у відповідній формі, встановленій законом. Договір дарування від 25.06.2004 року вчинений у передбаченій законодавством письмовій формі та посвідчений нотаріально. Суд вважає, що Договір дарування від 25.06.2004 року вчинений відповідно до вимог чинного законодавства, не суперечить діючому законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторони правочину - даритель [PERSON], обдарований [PERSON], мали належний обсяг цивільної дієздатності, необхідний для вчинення вищевказаного договору дарування від 25.06.2004 року, що було підтверджено нотаріусом, який посвідчував договір. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення учасників договору дарування від 25.06.2004 року в частині дарування 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, загальною площею 2908,0кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] до складу яких входить: [NUMBER] - стояночного місця, основною площею 10,31м, 53/10000 частин підсобних: 101, 102, 121, 122; 53/10000 коридорів: 103, 104, 106, 110, 111,112, 113, 115, 116, 117, 119; 53/10000 щитових: 105, 107, 114, 118 120; 53/10000 насосної 109, було вільним, відповідало їх внутрішній волі і в подальшому вчинення вказаного договору ніким із учасників не оскаржувалося. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору дарування від 25.06.2004 року було спрямоване на реальне настання правових наслідків перехід права власності на ім'я [PERSON], яке відповідно до норм діючого законодавства було зареєстроване. Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачені правові підстави, з яких виникає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Враховуючи вищевикладене, суд проходить до висновку, що позивач ніколи не був власником вищевказаного майна - 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (стояночне місце [NUMBER]) - і права на його витребування від [PERSON] не має. Недійсність договору дарування №8566 від 25.06.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], прямо не встановлена законом. За таких обстави суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, визнання права власності на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, необхідно відмовити. Відповідно до ч.3 ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Відповідно ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Тому суд вважає, що ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 року №522/2682/14-ц про забезпечення позову підлягає скасуванню.

Outcome: dismissed