Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], просить суд визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень другого поверху [ADDRESS], зареєстрований 01.03.2011 року за № 5-163 у Першій одеській державній нотаріальній конторі, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та застосувати до договору правила, що регулюють «договір купівлі-продажу», визнати за ним право власності на ? частки квартири [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що 03 червня 1989 року між ним та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб. 12 червня 2013 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано, однак рішення чинності не набрало у зв'язку з апеляційним оскарженням. 01.03.2011 року згідно договору дарування [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] нежитлові приміщення другого поверху [ADDRESS]. 21.06.2013 року позивачу стало відомо, що [PERSON], з наміром не мати спільного майна з ним, придбавши за договором купівлі-продажу вищевказані нежитлові приміщення, оформила його як договір дарування. Зазначене стало відомо йому від продавців та наданої [PERSON] копії розписки, згідно якої остання отримала 240 000, 00 гривень за продаж вищезгаданих нежитлових приміщень. 04.07.2012 року нежитлові приміщення отримали статус житлової квартири згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Вказане свідоцтво зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 19.07.2012 року. Однак, переобладнання, перепланування, капітальний ремонт приміщень здійснювалось подружжям сумісно. Загальна сума здійснених витрат склала 48 000, 00 гривень, крім того [PERSON] та [PERSON] як подружжя придбали та встановили у квартирі обладнання та техніку на суму 51 640, 00 гривень. Таким чином, у відповідності до законодавства України, нежитлові приміщення, придбані фактично за договором купівлі-продажу, переобладнанні та які набули статус квартири, є спільною сумісною власністю позивача та [PERSON]. У зв'язку з чим, позивач вважає, що його права порушені, оскільки йому належить ? частка вищезгаданої квартири. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити. Був присутній у судовому засіданні 03.12.2013 року, у якому позовні вимоги також не визнав. 3-тя особа - державний нотаріус Першої Одеської державної нотаріальної контори - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1989 року, та їх шлюб рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2013 року був розірваний. (а.с.10, 21) 01 березня 2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував 6/25 часток, [PERSON] подарувала 19/25 часток, а [PERSON] прийняла у дар нежитлові приміщення другого поверху [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори - [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 5-163. (а.с.11) Вищезгадані нежитлові приміщення були переобладнані та набули статус житлової квартири за [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом, виготовленим КП «ОМБТІ та РОН» від 02.04.2012 року. (а.с.16) Виконавчим комітетом ОМР 04.07.2012 року видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Дане свідоцтво видане замість договору дарування від 01.03.2011 року, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 5-162, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 29.03.2011р., номер запису: 461 в кн..: 104неж-30. (а.с.14) Право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру № 21 підтверджується також витягом про державну реєстрацію прав, видане КП «ОМБТІ та РОН» 19.07.2012 року. (а.с. 15) Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до позовних вимог, позивач вважає, що договір дарування від 01.03.2011 року є удаваним, та сторони договору мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Згідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Вказане також викладене в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними». Згідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору. Крім того, згідно до ч.4 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. У ході судового розгляду справи позивачем не були надані допустимі докази того, що договір дарування, вчинений між відповідачами, приховував договір купівлі-продажу, а саме, здійснення передачі майна за певну суму грошей. Так, у позові позивач зазначав, що відповідачем [PERSON] за купівлю квартири, належну на час укладення договору дарування відповідачам [PERSON] та [PERSON], були передані грошові кошти. Проте, матеріалами справи факт передачі грошових коштів відповідачем [PERSON] свого підтвердження не знайшов. Судом також прийнята до уваги та обставина, що з метою підтвердження процедури нотаріального посвідчення договору особами, які мають фізичні вади, судом викликався для допиту у якості свідка державний нотаріус [PERSON]. яка завіряла спірний договір дарування від 01.03.2011 року, однак у ході судового розгляду справи сторонами було визнано, що відповідач [PERSON] мала можливість самостійно прочитати та ознайомитись зі змістом документа. Тому, у відповідності до ст.. 61 ЦПК України, цей факт доказуванню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed