Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборогованості з [PERSON], мотивуючи тим, що 21.09.2012 року він надав йому у борг 2500 доларів США, що еквівалентно 20000 грн. за офіційним курсом НБУ, про що [PERSON] написав відповідну розписку. Згідно цієї розписки відповідач зобов'язаний був повернути борг до 21.12.2012 року. Однак, у зазначений у розписці термін, відповідач кошти не повернув, незважаючи на неоднаразові звернення позивача. Позивач вважає, що оскільки під час укладання договору позики від 21.09.2012 року між ним та відповідачем домовленостей щодо розміру та порядку сплати процентів не було, а зазначеними коштами відповідач користується з 21.09.2012 року, а тому він має право вимагати від відповідача сплати процентів які за його підрахунками за весь час користування коштами становить 1697,30 грн. Крім того, вважає, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання зобов'язана сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а всього саме 22321,87 грн. Оскільки відповідач відмовляться добровільно сплатити суму боргу, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 22321,87 грн. Позивач в судове засідання не з'явивася, просив справу розглянути у його відсутність, про що надав відповідну заяву, а в разі неявки відповідача просив винести по справі заочне рішення. Відповідач в судові засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення у пресі. Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України суд визнав за можливе розглядати справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу, у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та тої ж якості. Договір позики є укладений з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). У відповідності до вимог ст.1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Проте позичальник, він же відповідач, порушив умови договору позики та вимоги ст. 1049 ЦК України, які кореспондується з вимогами ст. 530 цього Кодексу - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що бути передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. За загальними правилами виконання зобов'язань, а саме ст. 525 ЦК України - одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України -порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (належне виконання). Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.545 ЦК України - прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен визнати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України (підстави звільнення від доказування). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли правовідносини за договорами позики (розписки), пов'язані із передачею позивачем 21.09.2012 року у борг відповідачу 2500 (чотири тисячі) долларів США на строк до 21.12.2012 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.7). У визначений строк відповідач боргу не повернув. Це стверджується сукупністю доказів. З листа позивача, який був направлений на адресу відповідача, видно, що позивач звернувся до відповідача з проханням повернути 2500 (дві тисячі п'ятсот) долларів США, які позивач надав в борг відповідачу 21.09.2012 (а.с.8-9). Таким чином, представленими доказами позивачем доведено існування між сторонами двостороннього цивільного правочину (договору) позики, в межах якого позивачем виконано власні зобов'язання щодо надання відповідачу в борг суми коштів в розмірі 2500 долларів США., тоді як відповідач, у свою чергу, зобов'язань щодо повернення боргу у визначений у правочині (розписках) терміни, не виконав. Враховуючи викладене,

Outcome: approved