Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати інформацію, розповсюджену ТОВ «Телекомпанія «АТН» у сюжеті від 02.11.2016р. такою, що принижує честь та гідність позивача, та є наклепом; зобовязати відповідачів спростувати недостовірну інформацію у порядку, передбаченому чинним законодавством, а саме: розмістити репортаж із спростуванням у випуску новин Агенства телебачення «Новини» обсягом у 3 хв. 05 с. ефірного часу. Розмістити репортаж із спростуванням на сайтах ТОВ «телекомпанія «АТН» у соціальних мережах: facebook, twitter, youtube, Вконтакте, Одноклассники. Забезпечити повтор репортажу із спростуванням у відповідності до телепрограми Агенства телебачення «Новини» та інших телеканалів, на яких транслюються новини Агенства телебачення «Новини»; зобовязати відповідача [PERSON] в репортажі зі спростуванням недостовірної інформації: попросити вибачення за висловлювання відносно позивача, допущені у репортажі від 02.11.2016р.; та стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду в розмірі 200\~000 грн. 00 коп. на користь позивача. В обгрунтування зазначених підстав посилається на наступне. 02.11.2016 року ТОВ «телекомпанія «АТН» розповсюдила на телеканалах та веб-порталах репортаж, тобто аудіовізуальну інформацію будь-які сигнали, що сприймаються зоровими і слуховими рецепторами людини та ідентифікуються як повідомлення про події, факти, явища, процеси, відомості про осіб, а також коментарі (думки) про них, що передаються за допомогою зображень та звуків. Авторами сюжету є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Репортаж був розміщений в програмі (телерадіопрограмі) «Агенство телебачення «Новини» з 10-ї секунди 11-ї хвилини по 15 секунду 14 хвилини, протягом 3 хвилин 5 секунд. Випуск телепрограми транслювався на місцевих телеканалах А/ТВК, 7 канал із ретрансляцією. Окрім того, Телекомпанія АТН має свій сайт, на якому розміщено вказаний випуск новин із репортажем, має власний канал на youtube, де розміщено випуск новин, та власні сторінки в соціальних мережах, таких як ВКонтакте, Одноклассники, facebook, де також розміщено даний репортаж. Окремо на сайті телекомпанії АТН існує стаття авторів репортажу із аналогічним репортажу текстом, за виключенням останнього виступу пенсіонера [PERSON]. Доступ до перегляду вказаного репортажу вільний на всіх перерахованих телеканалах на території регіону, а сайти є вільними у доступі в мережі інтернет по всьому світі. За текстом вбачається, що відносно позивача вживаються наступні висловлювання: «криминальный авторитет», «наркоторговець», «гад», відносно його дій: «был неоднократно судим за групповые изнасилования», «занимался вымогательством», «держал воровской общак», «занимался поставкой наркотиков», «по мнению прессы «задержан в этом году по обвинению в наркоторговле», по словам Виктора пенсионера «два раза дом поджигал», «нанимал киллера, стрелял». За характером вказані висловлювання носять негативний, образливий характер, зі змістом, тлумачним значенням, не відповідають дійсності та за сприйняттям у сукупності із відеорядом принижують честь та гідність особи, відносно якої вони вживаються. З огляду на характер використання мовних засобів не є оціночним судженням, а є наклепом та образою. В сюжеті від 02.11.2016 року повідомляється про правопорушення, вчинене невідомими особами відносно фізичної особи [PERSON] за певною адресою, а саме: м. Харків, вул. Бакуліна, буд. 19. Надалі, зміст розповсюдженої інформації в сюжеті стосується особистості позивача, і автори сюжету розповсюджують інформацію, отриману з невідомих джерел відносно позивача, а саме про його фактичне місце проживання, сімейний стан, дані про судимість, обвинувачення у скоєнні тяжких і особливо тяжких злочинів. Окрім того, дана розповсюджена інформація не перевірена належним чином. Таким чином, на думку позивача, інформація розміщена в ЗМІ є наклепом та образою, була розповсюджена відповідачами, що призвело до приниження честі та гідності позивача, наслідком чого було завдано моральної шкоди особисто позивачу, його сімї та співробітникам, яку позивач оцінює в 200\~000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Телекомпанія «АТН» [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, та просила відмовити в його задоволенні, оскільки позивач сам не може зазначити на яких телеканалах був поширений матеріал, коли саме та у який спосіб, а телеканал АТВК та 7 канал є самостійними телерадіоорганізаціями та здійснюють мовлення до окремих власних ліцензій. Єдиним та достовірним доказом поширення інформації має бути запис ефіру, який зберігається 14 днів від дати їх розповсюдження та у разі подання скарги поки скаргу не буде розглянуто. Проте жодної скарги на телепередачі телекомпанія не отримувала і відповідно усі записи за той час були знищені. Крім того, відеоматеріал на диску, наданий позивачем, як доказ, був відзнятий, проте, що цей матеріал у такому вигляді вийшов в ефірі телекомпанії, та що телекомпанія поширила цей матеріал у своєму ефірі, а тим паче в ефірі інших телекомпаній представник відповідача заперечував. Більш того, позивач сам в позовній заяві зазначає на існування репортажу за виключенням останнього виступу пенсіонера [PERSON]. ТОВ «Телекомпанія «АТН» не може давати пояснення, а тим паче доводити інформацію, яка поширена джерелами та засобами, що не знаходяться в віданні телекомпаній (телеканал АТВК, 7Канал, в інтернет каналі youtube, соціальні мережі). Посилання позивача на нібито поширення самою телекомпанією інформації в інтернет ресурсах є також безпідставними та не грунтуються на жодному доказі. Також у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України\~установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач проживає за адресою: [INFO], та 02.11.2016 року близько 03.00 год. на подвірї його будинку невідомі особи кинули гранату, в результаті чого було пошкоджено фасад будинку та автомобіль, що знаходився на території будинку., за результатом чого було внесено відомості до ЄРДР за ч.4 ст. 296 КК України. До суду було надано диск, та роздруківки, з якого вбачається, що 02.11.2016 року ТОВ «Телекомпанія «АТН» розповсюдила відео-ролік стосовно позивача, в якому була розповсюджена конфеденційна інформація стосовно позивача, яка на думку позивача, була неперевірена належним чином, та є такою, що принижує честь та гідність позивача, та є наклепом. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 15 його постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав про те, що поширена відповідачами інформація стосується його та є неправдивою і такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію. У п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» \~судам роз'яснено, що\~ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У пунктах 18 та 19постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що згідно з положеннями\~статті 277 ЦК України та\~статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29 березня 2005 року. Крім того, суди розрізнили факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Статтею 17 Закону України від 23 вересня 1997 року № 540/97-ВР (зі змінами) «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» передбачено, що журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 3, 7\~постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі змінами та доповненнями), заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (див. рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (див. рішення у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява від 15 липня 2010 року № 16695/04, остаточне\~15 жовтня 2010 року). Статтею 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд,

Outcome: dismissed