Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі- продажу від 08.04.2015 року позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Вказує, [PERSON] , його колишня співмешканка, а [PERSON] його дочка, які з ним з листопада 2017 року разом не проживають, однак згідно довідки про склад сім`ї зареєстровані за адресою : [ADDRESS] Зазначає, що відповідачі з листопада 2017 року не проживають у будинку позивача, не сплачують комунальних платежів, в утриманні будинку участі не беруть, їх особисті речі в будинку відсутні. Таким чином, відповідачі відсутні за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи,належним чином повідомлений в судове засідання не з`явився причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.04.2015 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Від спільних відносин [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Глобинського районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 80. Із довідки про реєстрацію місця проживання особи від 23.04.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] , 1994 року народження, та донька позивача [PERSON] , 2015 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] 09.03.2019 року про що Глобинським районним відділом державної реєстрації актів цівільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено відповідний актовий запис № 17, після шлюбу подружжя взяло прізвище « [PERSON] » За [PERSON] не зареєстроване право власності на житло. Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі проживали у спірному будинку в якості членів сім`ї власника житлового будинку і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, квітня 2015 року відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Згідноз ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Неповнолітня донька позивача не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені позивачем умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Відповідач [PERSON] , мати дитини, не має свого житла та не зможе відповідно забезпечити реєстрацію своєї дитини на теперішній час, а тому в разі зняття дитини з реєстраційного обліку у спірному будинку, це тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, тобто це суперечить інтересам дитини. Крім того слід звернути увагу, що до участі у справі не залучався орган опіки та піклування, який також не надавав свій висновок про втрату права користування зазначеним житлом малолітньої [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, відмовивши у позові в частині визнання таким, що втратила право користування житловим приміщенням, малолітня дитини позивача, [PERSON] .

Outcome: partial