Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 30 вересня 2008 року відповідачка підписала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я.О. за реєстровим № 4996, в якій вказала, що отримала від [PERSON] 300000,00 грн. (триста тисяч гривень 00 копійок). Отже, отримання коштів підтверджується нотаріально посвідченою заявою. В цій же заяві відповідачка вказала про свій обов`язок продати [PERSON] земельну ділянку площею 3,2021 га та площею 3,2701 га, розташовані на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідачка зобов`язувалась повернути кошти в сумі 300000,00 грн. (триста тисяч гривень 00 копійок) за першою вимогою. Договір купівлі-продажу до цього часу між сторонами не укладено, оскільки купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення не допускається. Отже відповідач безпідставно набула ці кошти, оскільки договір купівлі-продажу укладено не було. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором, Попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Зважаючи на викладене має місце набуття відповідачем майна без достатніх правових підстав. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Також особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення цивільного кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 15.11.2018 року по справі № 388/688/16-ц, провадження № 61-15358св18. На момент досягнення сторонами згоди щодо продажу землі і передачі грошових коштів з метою забезпечення майбутнього правочину, діяла заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а відповідні правочини щодо таких ділянок та в частині передачі прав на їх відчуження на майбутнє в силу закону є недійсними з моменту їх укладення. Отже, вказана заява згідно п. 15 Перехідних положень ЗК України є нікчемною і такою, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з її недійсністю. На вимогу про повернення коштів у розмірі 300000 грн. остання ніяк не відреагувала, коштів не повернула. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач прохає стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) грошові кошти в сумі 300000,00 грн. (триста тисяч гривень 00 копійок). 15 липня 2019 року [PERSON] в порядку визначеному ст. 193 ЦПК України звернулася із зустрічною позовною заявою, в якій зазначає, що ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Зазначений позов не визнає та відповідно до ст. 193 ЦПК України має намір заявити зустрічний позов. Як зазначено в позовній заяві [PERSON] , 30 вересня 2008 року [PERSON] підписала заяву, посвідчену нотаріусом, в якій вказала, що отримала 300000 грн. Таким чином, на думку [PERSON] , факт отримання грошових коштів підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] Звертаючись до суду, позивач визначив свої відносини з відповідачем як обов`язок [PERSON] продати належні їй земельні ділянки в майбутньому, після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. За текстом заяви, у випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобов`язувалась повернути кошти в сумі 300000 грн. за першою вимогою. Оскільки договір купівлі-продажу земельних ділянок до цього часу не укладений, та на його думку, [PERSON] відмовилась від укладення такого договору, заявивши до суду позов про визнання договору оренди спірних земельних ділянок недійсним, він звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів. Вважає, що правочин, викладений у вигляді заяви [PERSON] від 30 вересня 2008 року є недійсним відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, оскільки грошових коштів в сумі 300000 грн. [PERSON] ніколи від [PERSON] не отримувала. 30 вересня 2008 року [PERSON] разом з декількома пайщиками ТОВ «Преображенське» була запрошена до нотаріальної контори з метою укладення договору оренди земельної ділянки та отримання наперед орендної плати за користування належними їй земельними ділянками. В приміщенні нотаріальної контори [PERSON] були надані нотаріусом декілька документів, з текстом яких вона не була ознайомлена, оскільки за поясненням нотаріуса ще декілька осіб повинні була підписати такі ж документи, тому час було обмежено. Як з`ясувалось пізніше, вона підписала безвідкличну довіреність на ім`я [PERSON] терміном на 30 років та заяву про отримання від нього грошових коштів в сумі 300000 грн. За текстом заяви від 30.09.2008 року, факти, зазначені в заяві, нотаріусом не перевірялись. Вважає, що заява від 30.09.2008 року, складена державним нотаріусом Горовою Я.О., підписана [PERSON] під впливом обману, оскільки грошових коштів в сумі 300000 грн. ніколи не отримувала. [PERSON] свідомо обманув [PERSON] , змусивши підписати заяву про отримання коштів в зазначеному розмірі, бо мав намір заволодіти належним їй нерухомим майном - земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Зважаючи на те, що будь-яких доказів передачі [PERSON] грошових коштів в сумі 300000 грн. не існує (ні договору позики, ні розписки, ні попереднього договору, тощо), [PERSON] навмисно ввів [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: нібито передачі грошових коштів в сумі 300000 грн., які [PERSON] не отримувала, обов`язку на майбутнє продати йому земельні ділянки, про що сторони взагалі не вели мови і не домовлялись. В будь-якому випадку, в разі домовленості щодо продажу земельних ділянок сторони мали б оговорити вартість продажу землі, що ні в якому документі не відображено. Крім того, сума коштів, нібито визначена як аванс за продаж в майбутньому земельних ділянок, значно перевищує фактичну їх вартість. Факт обману стосовно [PERSON] підтверджується наявністю в справах державного нотаріуса Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горової Я.О. декількох посвідчених заяв аналогічного змісту 30 вересня 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Позивач за зустрічним позовом прохає визнати недійсним правочин - заяву [PERSON] від 30 вересня 2008 року, посвідчену нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори за № 4996. В судовому засіданні представники позивача за первісним позовом на задоволенні позовних вимог наполягають, прохають задовольнити їх в повному обсязі, зустрічний позов не визнають, прохають відмовити в його задоволенні. Представник відповідача заперечує проти позовних вимог, прохає відмовити в їх задоволенні, наполягає в задоволенні зустрічного позову. Суд, заслухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про задоволення первісного позову, а зустрічні позовні вимоги підлягають відмові в їх задоволенні з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно до заяви від 30.09.2008 року, адресованої в компетентні органи, [PERSON] зазначила, що вона отримала від [PERSON] 300000,00 грн. 30.09.2008 року. Цією заявою відповідач довела до відома всіх зацікавлених осіб про свій обов`язок продати [PERSON] земельні ділянки площею 3,2021 та 3,2701 га, розташовані на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобов`язалася повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою. Зазначена заява посвідчена Горовою Я. О ., нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області. Факти, зазначені в заяві нотаріусом не перевірялися. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо укладання договору купівлі-продажу земельних ділянок площею 3,2021 та 3,2701 га, розташовані на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та відповідач власним підписом підтвердила отримання грошової суми в розмірі 300000,00 грн. Згодом відповідач відмовилася від своїх обіцянок, подавши до позивача у 2016 році позовну заяву про розірвання договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, яка була передана позивачу на підставі договору оренди. Подавши такий позов, позивач розцінив його як фактичну відмову від продажу вищезазначеної земельної ділянки, на вимогу про повернення коштів у розмірі 300000 грн. відповідач ніяк не відреагувала, коштів не повернула. Тобто, з матеріалів справи фактично вбачається, що відповідно до вищезазначеної заяви сторони бажають укласти в майбутньому договір купівлі-продажу земельної ділянки. З представленої заяви від 07.11.2008 року вбачається, що грошові кошти в розмірі 300000 грн. були передані позивачем відповідачу як аванс в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу. За змістом ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогамист. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 626, 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 639, 640 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст.ст. 629, 654 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту Правовідносини з приводу купівлі-продажу регулюються Главою 54 ЦК України. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Вимоги щодо форми окремих договорів купівлі-продажу визначені законодавцем у ст. 657 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 300000 грн. є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Також, ч. 2 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багато- сторонніми (договори). Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, звертаючи увагу, що аванс - це певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредитору у рахунок майбутніх платежів, тобто є доказом, який посвідчує факт наявності зобов`язання (доказова функція). А тому, в розумінні цивільного законодавства України, не може бути правочином розписка позичальника або інший документ (в даному випадку заява від 30.09.2008 року, що посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі № 4996), який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, так як є борговим документом і виконує доказову функцію щодо отримання (передання) грошових коштів. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги не можуть бути задоволені. Висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства. Крім того, суд дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлене первісним відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимог по стягненню грошових коштів не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як вбачається зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Окрім того, абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Також, ч. 1 ст. 254 ЦК України визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. З огляду на викладені правові норми, заявою від 30.09.2008 року, яка посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі за № 4996, строк виконання зобов`язання визначений моментом вимоги, а саме «у випадку відмови від укладення договору відчуження зобов`язуюсь повернути кошти в сумі 300000,00 (триста тисяч) гривень за першою вимогою», яка (вимога) була надіслана первісному відповідачу 14 серпня 2017 року та отримана самим відповідачем згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 19 серпня 2017 року, до того ж цією вимогою первісному відповідачу надано пільговий строк для виконання такої вимоги, а саме протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання такої вимоги. Таким чином, зважаючи що первісним відповідачем була отримана вимога про повернення грошових коштів 19 серпня 2017 року з пільговим строком до 19 вересня 2017 року, суд вважає, що початок перебігу позовної давності щодо звернення до суду за захистом порушеного права за заявою від 30.09.2008 року, яка посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі за № 4996, розпочинається 20 вересня 2017 року та закінчується 20 вересня 2020 року, а первісний позивач звернувся до суду - 08 квітня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Також необхідно стягнути з позивача за зустрічним позовом [PERSON] сплачений не в повному обсязі судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, який за її клопотанням був розстрочений ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 09.10.2019 року - в сумі 2231 грн. 60 коп. на користь держави.

Outcome: approved