Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою №119 по вул. Б.Тена, 102 в м. Житомирі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі також зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON], [INFO]. З 2014 року відповідачі покинули квартиру та не проживають в ній до теперішнього часу. Факт непроживання підтверджується актом від 10.10.2016 р. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав викладених в запереченнях на позов (а.с.42-44). Представник Органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладалися на розсуд суду (а.с.29). Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18.05.2016 року за рішенням суду (а.с.7). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі також зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою ОСББ «Надія 102» (а.с.11). В 2014 році [PERSON] та [PERSON] залишили квартиру та не проживають в ній до сьогоднішнього часу. Факт непроживання підтверджується актом від 10.10.2016 р (а.с.8). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення ст.70 та ст.71 Житлового Кодексу Української РСР. Згідно ч.1,2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідачів немає власного житла, а тому вони не мають можливості зареєструватися за іншою адресою. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.ст. 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наявність реєстрації місця проживання за певною адресою свідчить про постійне місце проживання особи за такою адресою. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відносить і право користування жилим приміщення, оскільки відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового приміщення. Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до висновку, що відповідачі не проживають у спірному житлі понад встановлені законом строки з поважних причин, місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання батьків, іншого житла відповідачі не мають, а тому позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed