Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 14.02.2011р. відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургонів та рефрижераторів автоколони № 2 транспортного департаменту Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс». Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (мясо продукції), згідно видаткових (товарнотранспорних накладних та актів прийому передачі. 14.02.2011 року, 01.01.2012 року між позивачем та [PERSON] були укладені Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 41-Е та № 138-В. Відповідно до вищезазначених договорів [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Протягом всієї роботи [PERSON] на посаді водія експедитора автоколони № 2 транспортного департаменту, [PERSON] неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність мясо продукцію, для доставки її в пункт призначення, але під час передачі продукції контрагентам позивача, виявилася її нестача, сам факт і розмір якої був підтверджений складеними відповідно до кожної нестачі актами прийому передачі та/або Актами про розбіжності. Отже, оскільки [PERSON] не виконав належним чином покладені на нього обовязки , внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Наказом від 15.04.2016 року за № 379 КА/к-з [PERSON] був звільнений за власним бажанням. Добровільно [PERSON] відшкодовувати шкоду не погоджується, за цих підстав позивач був змушений звернутись до суду про стягнення з [PERSON] суми завданої майнової шкоди у розмірі 8469 грн. 89 коп., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1600 гривень. У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що за період з 20.03.2016 року по 10.04.2016 року з нього було утримано по наказам 3519,63 грн., 2722,43 грн. та 4759,09 грн. в рахунок погашення зазнаних збитків. Однак, жодного наказу про відрахування заробітної плати в рахунок погашення заборгованості до нього доведено не було. Крім того, вказав, що позивач не конкретизує, якими винними протиправними діями або якою бездіяльністю [PERSON] завдав збитків. Посилання позивача на договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність є недостатнім доказом доведення вини [PERSON] У зв'язку з викладеним просив суд відмовити в задоволені уточнених позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що наказом від 14.02.2011р. відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургонів та рефрижераторів автоколони № 2 транспортного департаменту Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» з 14.02.2011 року (а.с. 10). 14.02.2011р., 01.01.2012р., та 01.02.2014р. між позивачем та [PERSON] були укладені Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 41-Е, № 138-Е та 138-В. Відповідно до вищезазначених договорів [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 11-16). Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Пунктом 4 цього ж договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. При виконанні своїх трудових обовязків відповідачем в період з 12.03.2016р. по 06.04.2016р., [PERSON] отримав матеріальні цінності на зберігання відповідно до актів прийому-передачі продукції та Видаткових накладних (а.с. 23-47). У звязку із бажанням працівника звільнитися із займаної посади, було видано наказ від 15.04.2016р № 379 КА/к-з про звільнення [PERSON] за власним бажанням (а.с. 17). Згідно зі ст. 135-1 КЗпП встановлено,що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо повязані із зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. У переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва,що є Додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59) міститься посада експедитора з перевезення вантажів. Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Водночас згідно ст. 4 «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачено основі принципи на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, серед яких зокрема: повне висвітлення, послідовність, безперервність, превалювання сутності над формою. Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.1995 року: п. 1.2. Господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення. п. 2.4. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. У той же час ст. 1 КЗпП України, визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 131 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно п. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Згідно ч. 1 ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду згідно ст. 138 КЗпП України покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відтак згідно вимог Закону обовязковому зясуванню і доведенню стороною позивача підлягають такі обставини: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Сама по собі повна матеріальна відповідальність працівника (ст. 134 КЗпП України) і факт виявлення нестачі матеріальних цінностей, за умови неналежного врахування норм їх природного убутку, не можуть підмінювати собою підстави і умови для такої відповідальності працівника передбачені ст.ст.130, 137, 138 КЗпП України та не визначають його винних і протиправних дій. Норми ст. 134 КЗпП України лише визначають випадки повної матеріальної відповідальності працівника, тобто коли його відповідальність не обмежується середнім місячним заробітком (ст. 132 КЗпП України). Крім того, відповідально до наказів 20.03.2016р. № Н-14121, 31.03.2016р. № Н-14234 та Н-14248 з [PERSON] вже було утримано суму 11000,15 гривень в рахунок відшкодування збитків. Отже з викладених вище підстав суд вважає, що як розмір нестачі, так і винні, протиправні дії відповідача, що мали до цього призвести, як обовязкові умови покладання на працівника матеріальної відповідальності в суді позивачем не доведені. Разом із цим, 24.11.2017р. від представника [PERSON], до суду надійшла зустрічна позовна заява, однак питання щодо її прийняття судом не розглядалося, оскільки після подачі такої зустрічної заяви, представник позивача надав заяву про залишення позову без розгляду та повернення сплаченого судового збору. За таких обставин, суд вважає за можливим, у відповідності до ЗУ «Про судовий збір» повернути [PERSON] сплачений судовий збір за подачу зустрічної позовної заяви.

Outcome: dismissed