Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати місце проживання [PERSON] , [INFO] , з позивачем. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, в якому народилася [PERSON] , [INFO] . Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу донька проживає з матір`ю - [PERSON]. Зараз дитина мешкає разом з відповідачем, яка виховує самостійно спільну доньку та ще одну дитину від іншого чоловіка. Позивач не згоден із тим, щоб дитина проживала із відповідачкою, наполягає на визначенні місця проживання [PERSON] разом із батьком, оскільки вважає що в інтересах доньки проживати саме зі ним, а не з її матір`ю. Додатково пояснює, що має власний бізнес, робочий день триває з 9-00 до 15-00, тому має час відводити дитину до школи, займатися із нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про неї. Крім того у позивача наявний стабільний самостійний не малий дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дивини задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, в той час як відповідачка не має достатнього доходу для матеріального забезпечення умов проживання [PERSON] . Вважає, що остання не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини її навчання, відповідного одягу. [PERSON] вказує, що проживає у двохкімнатній квартирі, за адресою [ADDRESS] , з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. В цій квартирі також обладнана кімната для дитини, щоб донька могла мати здоровий сон, навчатися, гратися. Таким чином, проживання доньки разом з батьком, вважає позивач, відповідатиме її інтересам. Разом з тим, позивач вказує, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із донькою і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування матері. Спиртними напоями позивач не зловживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре відноситься до доньки. Вважає, що перебування доньки в сім`ї відповідача негативно впливає на її виховання та здоров`я. Позивач хоче дати дитині освіту і добробут, в той час як відповідач не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання. У зв`язку із чим, [PERSON] звернувся до суду із позовом, який просить задовольнити. У судове засідання позивач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, однак подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Однак подала до суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, у задоволенні позову просить відмовити. Крім того, остання 11.09.2019 року подала відзив на позовну заяву, згідно якого [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на положення ч. 2 ст. 160 СК України, згідно якого місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. А отже, як вбачається з наведеного та в силу приписів ч. 2 ст. 160 СК України питання щодо місця проживання доньки, яка на даний час досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Наявність такої обставини як відсутність згоди доньки на проживання з батьком виключає можливість задоволення позовних вимог позивача та визначення місця проживання доньки з ним. Додатково вказує, що в провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебувала цивільна справа № 462/7279/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини задоволено частково. Визначено порядок зустрічі позивача з малолітньою донькою кожної неділі з 15.00 год. до 19.00 год. з часу набрання рішенням законної сили у присутності матері з врахуванням можливостей матері та дитини бути присутніми у визначений період зустрічей за попередньо узгодженим місцем зустрічі. Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач фактично самоусунувся від участі у вихованні доньки, та не виконує своїх обов`язків щодо утримання доньки. Крім того відповідачка наголошує, що позивач перед зверненням до суду звертався з заявою до органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради. Звернення позивача було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 16 [INFO] 2018 року в присутності матері та присутності малолітньої доньки [PERSON] . Під час розгляду звернення позивача, як матір`ю так і донькою надавались пояснення щодо спростування фактів які наводив позивач. Також, під час розгляду звернення позивача було з`ясовано і думку доньки щодо можливості зустрічей з батьком, яка категорично вказала, що не бажає зустрічатись з батьком, та що вона його боїться. По наслідках розгляду звернення, позивачу було надано рекомендацію щодо налагодження стосунків з дитиною. Проте, як ні до розгляду звернення позивача так і після, та до даного часу позивач жодного разу не телефонував доньці та не намагався поспілкуватись з нею чи налагодити контакт. У зв`язку із наведеним, просить у задоволенні позову слід відмовити. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника третьої особи, який будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що в провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебувала цивільна справа № 462/7279/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини задоволено частково. Визначено порядок зустрічі позивача з малолітньою донькою кожної неділі з 15.00 год. до 19.00 год. з часу набрання рішенням законної сили./а.с.15-17/ Вказаним рішенням встановлено, що у сторін по справі [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] . Згідно листа Залізничної районної адміністрації від 23.08.2018 року за зверненням [PERSON] від 30.07.2018 року проведено засідання комісії з питань захисту прав дитини 16.08.2018 року у присутності позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та доньки [PERSON] . Після заслуховування думки дитини, яка категорично не має бажання спілкуватися та бачитися з [PERSON] , йому рекомендовано налагодити контакт з дочкою. /а.с.15-17/ Суд не приймає до уваги наведені [PERSON] у позові доводи, про те, що дитині буде краще проживати з батьком, аніж з матір`ю, оскільки такі спростовуються вищевказаним рішенням у справі № 462/7279/18, згідно якого, в судовому засіданні в порядку ст. 171 СК України була заслухана думка дитини [PERSON] , яка зазначила, що не бажає зустрічей з батьком, бачилася з ним в присутності матері лише декілька разів. /а.с.15-17/ Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Беручи до уваги наведене, зважаючи перш за все на права та законні інтереси дитини, враховуючи рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2019 року у справі № 462/7279/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини, під час розгляду якої малолітня [PERSON] , допитана у судовому засіданні, висловила своє небажання бачитись з батьком, суд приходить до переконань про те, що задоволення позовних вимог [PERSON] не знаходять свого пітвердження, та жодним чином не будуть відповідати інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд приходить до переконань про необхідність покладення судових витрат по оплаті судового збору на рахунок позивача.

Outcome: dismissed