Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту його укладення Договір іпотеки квартири від 12.04.2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», посвідчений ПН ХМНО Широковою В.А., зареєстрований в реєстрі за № 1713, предметом якого є квартира [ADDRESS] (далі - Квартира). В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до договору № НАЕЕGА14360003 від 12.04.2007 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] отримала кредитні кошти на строк з 12.04.2007 року по 11.04.2017 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 49637,00 доларів США. В забезпечення виконання своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, [PERSON] 12.04.2007 року уклала з ЗАТ КБ «Приватбанк» Договір іпотеки Квартири, яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Згідно довідки з місця проживання, в Квартирі з 11.08.2004 року зареєстровані та проживають [PERSON] та малолітня [PERSON]. Таким чином, на день укладення Договору іпотеки від 12.04.2007 року, в Квартирі, яка є предметом іпотеки, була зареєстрована та проживала малолітня [PERSON]. Під час укладення договору іпотеки згода органу опіки та піклування не надавалась. У зв'язку з викладеним, позивач звернувся до суду з дійсним позовом. Представник позивача в судовому засіданні 02.03.2017 року позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання 02.03.2017 року не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що власник майна, який є одночасно представником неповнолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно. Неправдиве повідомлення батьками про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, а може бути підставою для застосування органами опіки та піклування наслідків, які передбачені законодавством, до зазначених батьків. Крім того, зазначав на пропуск строків позовної давності та просив застосувати вказані строки до позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А. в судове засідання 02.03.2017 року не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. В письмових поясненнях зазначила, що 12.04.2007 року до неї звернулись [PERSON] та керівник бізнесу іпотечного кредитування Харківського ГРУ «Приватбанк» [PERSON] з проханням укласти договір іпотеки Квартири. Перед підписанням договору іпотеки Квартири нотаріусом було забезпечено ознайомлення зі змістом договору [PERSON] та представника ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до п. 36, розділу 1, глави ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, після чого він був підписаний сторонами. Після вчинення правочину, було належним чином накладено заборону відчуження. Третя особа [PERSON] в судове засідання 02.03.2017 року не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій заперечувала проти позовних вимог, зазначивши, що не перебувала у правових відносинах із сторонами даної цивільної справи з приводу Квартири, яку нею було придбано у ТОВ «Естейт Селлінг». Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 12.04.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (Кредитором) та [PERSON] (Позичальником) укладено Кредитний договір № HAEEGA14360003, відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахувати на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 Договору. Пунктом 7.1. Кредитного договору передбачено, що Банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 12.04.2007 року по 11.04.2017 року включно, у вигляді відновлювальної лінії у розмірі 49637,00 доларів США, під заставу нерухомості, а саме Квартири. Крім того, 12.04.2007 року між [PERSON] (Іпотекодавцем) та ПАТ КБ «Приватбанк» (Іпотекодержателем) укладено Договір іпотеки квартири, предметом якого є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 33.3 цього Договору цього договору, в забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця. Пунктом 33.2 Іпотечного договору передбачено, що іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Іпотекодавця за кредитним договором від 12.04.2007 року № HAEEGA14360003, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем по поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної лінії в сумі 49637,00 доларів США на строк з 12.04.2007 року по 11.04.2017 включно. Як зазначено в п. 33.3 Договору, предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення предмету іпотеки - жила нерухомість. Зазначена вище Квартира належала Іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в 2004 році. Як вбачається з копії нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного вище Договору іпотеки, під час його укладення [PERSON] надала нотаріусу заяву від 12.04.2007 року, в якій повідомила, що на сьогоднішній час на Квартиру відсутні права власності та права користування будь-яких малолітніх або неповнолітніх дітей. Також в нотаріальній справі щодо посвідчення Договору іпотеки Квартири, міститься довідка КЖЕП № 174 від 03.04.2007 року, видана на ім'я [PERSON], згідно якої остання прописана за адресою Квартири, та інші особи, прописані за вказаною адресою, відсутні. Як вбачається з Довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 521, виданої КП «Жилкомсервіс» 18.06.2014 року, яка була додана до позовної заяви, за адресою Квартири проживають з 2004 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Аналогічна інформація зазначена в листі за підписом заст. директора КП «Жилкомсервіс», вих. № 274/2/07-05 від 10.01.2017 року, з якого вбачається, що за адресою Квартири з 2004 року були зареєстровані [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON], 2002 року народження. Вказані особи були зняті з реєстраційного обліку 27.06.2014 року згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року. В даний час за адресою Квартири ніхто не зареєстрований. Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 23.07.2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис за № 572, [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO]. З довідки Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради, вих. № 76/0/147-15 від 15.01.2015 року, вбачається, що органом опіки та піклування дозвіл на укладення договору іпотеки № HAEEGA14360003 від 12.04.2007 року, предметом якого є Квартира, [PERSON] не надавався. Як вбачається з Договору купівлі - продажу квартири від 25.02.2016 року, ТОВ «Естейт Селлінг» продало спірну Квартиру [PERSON] Вищевказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 53995798 від 25.02.2016 року, з якої вбачається, що станом на час розгляду справи Квартира належить на праві власності саме [PERSON] Крім того, судом за клопотанням відповідача було витребувано матеріали цивільної справи № 2-4689/09, за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зустрічним позовом [PERSON] по ЗАТ КБ «Приватбанк», третя особа - служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політки Харківської міської ради, про визнання договору недійсним. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.05.2012 року, ухваленим в даній цивільній справі, позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAEEGA14360003 від 12.04.2007 року в розмірі 332488,16 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме Квартиру. В частині виселення [PERSON] з Квартири - відмовлено. В позові [PERSON] до ЗАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, [PERSON] було заявлено зустрічну позовну вимогу про визнання вказаного вище договору іпотеки Квартири недійсним з тих підстав, що на момент його укладення в Квартирі проживала та була зареєстрована малолітня [PERSON], 2002 року народження, та інша неповнолітня дитина, і не було отримано згоду органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.11.2012 року, рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.05.2012 року залишено без змін. В обґрунтування судом апеляційної інстанції зазначено, що обставини, на які посилалась [PERSON] та її представник як на підставу визнання договору іпотеки недійсним, існували з моменту його укладення. [PERSON] сама погодилась на укладення кредитного договору при умові укладення договору іпотеки. [PERSON] на час укладення договору, яка мати неповнолітніх дітей, діяла в їх інтересах. Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що [PERSON] не позбавляла дітей права власності на нерухоме майно, а тільки передала його в іпотеку. Оцінюючи зібрані в даній цивільній справі докази в їх сукупності, суд керується наступним. Верховним Судом України в постанові від 20.01.2016 року по справі № 6-2940цс15 висловлено наступні обов'язкові для всіх судів правові позиції. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. З огляду на вищевикладені мотиви й висновки щодо застосування норм закону, Верховний Суд України доповнює правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Крім того, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Вказані вище правові позиції Верховного Суду України є обов'язковими для суду під час розгляду даної цивільної справи. Судом під час розгляду даної цивільної справи встановлено, що матір дитини [PERSON] під час укладення Договору іпотеки, зловживаючи своїми правами законного представника [PERSON], повідомила нотаріусу недостовірні дані щодо відсутності прав, в тому числі права користування, будь-яких малолітніх або неповнолітніх дітей на Квартиру, та надала нотаріусу довідку КП «Жилкомсервіс», видану на її ім'я, з інформацією щодо відсутності права користування Квартирою у інших осіб, крім неї. Враховуючи наведене, дії [PERSON] як законного представника [PERSON], не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено. Також суд враховує, що сам по собі факт укладення Договору іпотеки квартири в 2007 році не звужував обсяг існуючих майнових прав [PERSON] та не порушував охоронювані законом інтереси дитини, не зменшував та не обмежував права та інтереси дитини щодо Квартири, не порушував гарантії збереження права дитини на житло, оскільки [PERSON] власником Квартири не була та укладення Договору іпотеки само по собі не перешкоджало [PERSON] в подальшому користуванні Квартирою, яка була набута у власність Іпотекодателя в 2004 році. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed