Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що 20 серпня 2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON]. Від цього шлюбу мають доньку, [PERSON] [INFO]. Спільне життя у нього із відповідачкою не склалося і рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.10.2014 року шлюб було розірвано та стягнуто із позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі ? частки усіх видів його доходу. Виконавчий лист відповідачкою на виконання до органів ДВС не подавався, оскільки сторони знайшли між собою спільну мову і прожилище спільно, однією сім'єю до вересня 2015 року за адресою:[ADDRESS], ведучи при цьому спільне господарство, маючи спільний побут, взаємні права, обов'язки. Позивач продовжував утримувати сім*ю матеріально та забезпечувати усі потреби дитини. У вересні 2015 року, відповідачка разом із малолітньою донькою виїхала на постійне місце проживання до [ADDRESS]. Не зважаючи на це, він продовжував надавати дитині матеріальну допомогу, практично завжди готівковими коштами, за отримання яких - він не брав у відповідачки підтверджуючих їх отримання документів. 06 грудня 2016 року відповідачка звернулася до Гуляйпільського райвідділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області із відповідною заявою про прийняття для примусового виконання виконавчого листа від 17.10.2014 року, виданого Оріхівським райсудом Запорізької області. 24 листопада 2017 року, ГуляйпільськимPB ДВС ГТУЮ у Запорізькій області було направлено розрахунок заборгованості боржника по аліментах. Із вказаного розрахунку видно, що заборгованість по аліментам, позивачу нарахована не від дня надання відповідачкою до ВДВС заяви від 06.12.2016 року про примусове виконання рішення суду та пред'явлення до виконання самого виконавчого листа, а із 22.08.2014 року, тобто від дня пред'явлення нею до [PERSON] позову про розірвання нашого шлюбу та стягнення аліментів. При цьому ніким не береться до уваги факт того, що як до розірвання шлюбу, так і після його розірвання 17.10.2014 року і по вересень 2015 року - проживали із відповідачкою та дитиною разом сім'єю по [ADDRESS] і цей період він продовжував утримувати свою сім*ю. Факт того, що відповідачка після розірвання шлюбу продовжувала проживати разом з дитиною з позивачем, підтверджується випискою із історії хвороби 1093, у відповідності до якої відповідачка поступила 22.03.2015 року разом із нею в дитяче відділення Гуляйпільської ЦРА, була транспортована фельдшером швидкої допомоги,де знаходилася по 01.04.2015 року і госпіталізована відповідачка була із адреси: м.Гуляйполе, вулиця Робоча 33. Крім того, факт того, що позивач із відповідачкою проживали після розірвання шлюбу разом однією сім'єю та вели спільне господарство і він продовжував утримувати сім*ю та дитину до вересня 2015 року - зможуть підтвердити також і свідки. Таким чином, виходячи із вищевикладеного, позивач вважає що з нього безпідставно стягується заборгованість по аліментам на користь відповідачки за період із 22.08.2014 року по 01.10.2015 року, що згідно із наданого розрахунку заборгованості ВДВС - становить 8813,58 гривень. Окрім того, змінився матеріальний стан позивача та є інші обставини, які мають суттєве значення, для вирішення справи. Так, починаючи із 01.01.2017 року він доглядає свою стареньку, лежачу, хвору, безпорадну рідну бабусю, інваліда II групи [PERSON] 11.08.1934 рокународження, узв'язку з чим практично не виходить з будинку, не маючи таким чином змоги заробляти грошові кошти. Факт того, що він доглядає саме свою рідну бабусю, а не якусь сторонню особу, підтверджується документами, які містяться у справі. Вважає, що заборгованість по аліментам утворилася не з його вини, на то були обставини, що мають істотне значення для вирішення справи. Прохає суд повністю звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] [INFO], у сумі 19098,39гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позові наполягав, прохав суд задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, надавши відзив до матеріалів цивільної справи/а.с.45-47/. Суд, заслухавши сторони по справі, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами та заперечення проти них, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зі змісті вказаної норми матеріального права вбачається, що повне чи часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у разі обчислення державним виконавцем розміру заборгованості, визнання розміру заборгованості обчисленої державним виконавцем платником аліментів та за умови, що вона виникла у платника аліментів у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 197 СК суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості, виходячи з матеріального та сімейного стану платника аліментів, а також може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Закон не містить визначень істотності обставин, а тому це поняття є оціночним і такий характер обставин має визначатись судом в кожній конкретній справі. Способи правового регулювання правовідносин зі сплати заборгованості за частинами 1 та 2 статті 197 СК, а саме відстрочка, розстрочка, часткове та повне звільнення є водночас окремими та взаємопов'язаними заходами сприяння платнику аліментів щодо виходу із важкого матеріального стану, що виник з поважних причин. Аналіз цих заходів, їх послідовне викладення та ступень об'єктивності дають підстави для висновку, що правила частини 2 статті 197 СК можуть застосовуватись у виняткових випадках, які виходять за межі обставин, зазначених у частині 1 цієї норми (матеріального та сімейного стану). Такими випадками закон визнає тяжку хворобу та чи інші істотні обставини. 20 серпня 2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 20.08.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області/.с.10./ Від шлюбу мають доньку, [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER], виданим 08.11.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області/а.с.11/. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та стягнуто із позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі ? частки усіх видів його доходу. Відповідно до пояснень представника позивача, виконавчий лист відповідачкою на виконання до органів ДВС не подавався, оскільки сторони знайшли між собою спільну мову і прожилище спільно, однією сім'єю до вересня 2015 року за адресою:[ADDRESS], ведучи при цьому спільне господарство, маючи спільний побут, взаємні права, обов'язки. Позивач продовжував утримувати сім*ю матеріально та забезпечувати усі потреби дитини. Із розрахунку заборгованості сплати аліментів, наданою державним виконавцем Гуляйпільського районного відділу ДВС ГТУЮ в Запорізькій області вбачається, що за [PERSON] числиться заборгованість по сплаті аліментів, що з 2014 рік по 05.05.2017 рік складає 19 098,39 грн. Дані обставини сторонами не заперечуються. Підставою звільнення від сплати заборгованості за аліментами [PERSON] зазначає свій сімейний стан ( проживали з відповідачкою однією сім'єю після розірвання шлюбу до вересня 2015 року) та відсутність заробітку з поважних причин (догляд за хворенькою бабусею). Відповідно до ст. 266 СК України, повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, але за умови , що останні потребують матеріальних допомоги, у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання і головне, за умови , що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено , що у бабусі [PERSON] є повнолітня донька , мати позивача [PERSON], суду не надано жодного доказу, що [PERSON] з поважних причин не може надавати належного утримання бабуся. Тим паче, у судовому засіданні представник позивач пояснив суду, що бабуся відповідача отримує пенсію, тобто матеріальної допомоги судом встановлено, бабуся не потребує. Обставини, зазначені позивачем, стосуються його матеріального стану, що прямо передбачено частиною 1 статті 197 СК та є підставою відстрочки або розстрочки сплати заборгованості. Зазначені обставини не виходять за межі диспозиції частини 1 цієї норми та не можуть одночасно бути як підставою для розстрочки, відстрочки, так і істотними обставинами за частиною 2 статті 197 СК, що дають право на звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості. Те, що [PERSON] має низький дохід, на його утриманні знаходиться його бабуся, на думку суду, не є обставинами, що мають істотне значення та достатніми підставами для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного,духовного та соціального розвитку. Твердження представника позивача про спільне проживання з відповідачем до вересня 2015 року не підтверджено в ході розгляду справи належними і допустимими доказами та спростовується рішенням суду про розірвання шлюбу від 17 жовтня 2014 року, що набрало законної сили, в якому встановлена та обставина, що більше п'яти місяців сторони припинили шлюбні стосунки( тобто приблизно з травня 2013 року) Представник позивача та відповідач у судовому засіданні підтвердили той факт , що дійсно після розірвання шлюбу , через деякий час [PERSON] та [PERSON] знову проживали разом , але вказати точний період відповідачка не могла, плуталася у показах. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили , що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали деякий час після розлучення разом, але який період уточнити не могли. Медичні довідки, які долучені позивачем до справи, не підтверджують період спільного проживання сторін до 2015 року після розірвання шлюбу, а лише вказують на конкретні дати перебування дитини за адресою позивача. Більше того, факт спільного проживання не позбавляє позивача обов'язку виконувати рішення суду про стягнення аліментів. Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання грошових коштів саме відповідачу по справі у рахунок добровільно сплачених аліментів. Представник позивача суду пояснював, що [PERSON] працював та надавав допомогу у той період, коли він проживав разом з відповідачкою до вересня 2015 року, про що не заперечувала і [PERSON], але конкретизувати, в який саме період надавалася допомога, чи дані кошти витрачалися на дитину чи на інші потреби сторони довести не змогли. При дослідженні судом розрахунку заборгованості сплати аліментів, наданою державним виконавцем Гуляйпільського районного відділу ДВС ГТУЮ в Запорізькій області вбачається, що [PERSON] перераховував частково аліменти за період, який було ним наголошено, що він проживав разом з відповідачкою після розірвання шлюбу. Судом встановлено, що заборгованість по аліментам на утримання доньки виникла з вини [PERSON], який сплачував аліменти нерегулярно та не в повному розмірі. Всупереч вимог ст.12 ЦПК України позивачем [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про підстави звільнення його від сплати заборгованості по аліментах в судовому засіданні не надав. Відсутні також будь-які докази того, що за вказаний період часу [PERSON] добровільно надавав матеріальну допомогу відповідачу [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини або у позивача з поважних причин не було можливості надавати таку матеріальну допомогу відповідачу . Питання про розстрочення або відстрочення сплати заборгованості [PERSON] не порушував. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає вирішенню питання судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed