Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON], [INFO] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 409,60 грн. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2017 року належить квартира [ADDRESS]. Після набуття у власність нерухомості позивачу стало відомо, що відповідач зареєстрований та фактично проживає в цьому помешканні, що порушує його конституційні права по володінню, користуванню та розпорядженню належною йому на праві власності квартирою. Від колишнього власника квартири позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з її дочкою [PERSON] і, після розірвання шлюбу, залишився мешкати в належній тепер позивачу квартирі. В теперішній час відповідач продовжує проживати в квартирі позивача і перешкоджає його вселенню в квартиру. Позивач намагався поспілкуватися з відповідачем, але вхідні двері відповідач не відчиняє, спілкуватися відмовляється. В теперішній час позивач, як власник квартири, має намір вселитися і проживати в придбаній квартирі, але фактичне проживання в ній відповідача перешкоджає йому це зробити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, від його представника адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, в зв'язку з тим, що за сімейними обставинами вона не може з'явитись в судове засідання, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Вважає, що посилання відповідача на ту обставину, що колишній власник квартири обіцяла йому безстрокове проживання в квартирі, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки ст. 41 Конституції України гарантує кожному право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Діючим законодавством не передбачено право [PERSON] на переважне право придбання у власність квартири, якою він лише користується. Таким чином, попередній власник квартири [PERSON] не зобов'язана була повідомляти відповідача про продаж власної нерухомості, пропонувати йому придбати квартиру та вимагати виселення. Безпідставними є також твердження [PERSON] про те, що [PERSON] погодився з його проживанням в квартирі, оскільки останній є повноправним власником квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд. Також вважає, що відсутні підстави для виклику колишньої власниці квартири [PERSON] в судове засідання, оскільки будь-яких відомостей щодо предмета спору ця особа надати не може. Будь-які домовленості між [PERSON] та колишньою власницею [PERSON], якщо б вони і існували, жодним чином не можуть вплинути на право [PERSON] захистити свої порушені права та інтереси. Крім того, вважає, що [PERSON], звертаючись постійно до суду з необґрунтованими заявами про відкладення розгляду справи, навмисно вчиняє дії спрямовані на затягування розумних строків розгляду справи, що свідчить про зловживання ним своїми процесуальними правами. В зв'язку з тим, що позивач [PERSON] приймає участь у справі через свого представника, яка надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, свою позицію щодо доводів позовної заяви та заперечень відповідача виклала письмово, судом було прийнято рішення про відсутність необхідності повторного виклику позивача в судове засідання для надання особистих пояснень та про можливість розгляду справи за відсутності позивача. Відповідач та його представник в судове засідання, призначене на 03.12.2018 року на 12.00 годин не з'явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, від відповідача 03.12.2018 року надійшла заява про відкладення розгляду справи для виклику в судове засідання колишню власницю квартири [PERSON], оскільки остання обіцяла йому безстрокове проживання у спірній квартирі. Згідно матеріалів справи відповідач позовну заяву не визнає, просить повністю відмовити в її задоволенні та зазначає, що колишній власник квартири [PERSON], при покупці квартири 05.07.2003 року та його реєстрації в квартирі в 2006 році, обіцяла йому безстрокове проживання в квартирі. Про зміну власника квартири, ні йому, ні старшому по будинку нічого не відомо. [PERSON] не повідомляла його про продаж квартири, не пропонувала купити квартири, не вимагала, щоб він виселився та змінив реєстрацію. Не вимагав цього і новий власник [PERSON] Він в спірній квартирі зареєстрований з 2006 року, постійно в ній проживає, сплачує комунальні послуги. Крім того, відповідно до судової практики, у разі виникнення спору між власником та членами його сім'ї, суд повинен врахувати, що право члена власника сім'ї на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК власне факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї, власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Також, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. За змістом зазначених норм матеріального права, користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, в судові засідання, призначені на 05.03.2018 року на 09.00 годин, на 10.04.2018 року на 11.30 годин, на 22.05.2018 року на 09.30 годин, на 27.06.2018 року на 10.00 годин, на 01.11.2018 року на 14.00 годин, а також на 03.12.2018 року на 12.00 годин жодного разу ані відповідач, ані його представник не з'являлись, від відповідача надходили заяви про відкладення слухання справи, то в зв'язку з перебуванням його представника в судовому засіданні в м. Запоріжжя, то для виклику в судове засідання позивача [PERSON], то для виклику в судове засідання колишньої власниці квартири [PERSON] При цьому жодних документів або доказів, які свідчили б про поважність причин неявки самого відповідача або його представника до суду жодним із них надано не було, а заявляючи клопотання про виклик тих чи інших осіб в судові засідання, і відповідач, і його представник в судові засідання не з'являлись, участі у розгляді справи жодного разу не приймали. Оцінивши доводи заяви, поданої відповідачем, суд приходить до висновку про неможливість відкладення розгляду справи за наступних підстав: Відповідач неодноразово звертався до суду з заявами про відкладення розгляду справи, за його клопотаннями суд неодноразово відкладав розгляд справи, при цьому, ані він сам, ані його представник в жодне судове засідання не з'явились, жодних доказів або документів, підтверджуючих неможливість участі [PERSON] або його представника в судових засіданнях надано так і не було, а також не було надано інших доказів, які б свідчили про неявку як [PERSON] так і його представника в судові засідання по поважним причинам. Відповідно до ч.2 ст. 210 ЦПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, суд вважає, що дії відповідача та його представника, направлені на постійне відкладення розгляду справи без поважних на те підстав та за відсутності жодних документів або доказів, що підтверджують поважність причин неявки до судового засідання самого відповідача і його представника, а тому судом вказані дії розцінюється як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, що призводить до перешкоджання розгляду справи упродовж розумного строку та як наслідок до порушення законних прав та інтересів позивача. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В зв'язку з вищевикладеним, суд визнає неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання як неявку без поважних причин та вважає можливим ухвалити судове рішення по справі за відсутності відповідача та його представника. Суд також не вважає за необхідне повторно викликати в судове засідання позивача [PERSON] для дачі особистих пояснень, оскільки останній виклав свою позицію у позовній заяві, приймає участь у справі через свого представника, яка також виклала свою позицію у заяві, поданій суду 03.12.2018 року. Необхідності виклику в судове засідання колишньої власниці квартири [PERSON] суд також не вбачає та вважає за можливим ухвалити судове рішення в загальному порядку на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позивача, викладені в позовній заяві, письмові заперечення відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2017 року власником квартири [ADDRESS] є позивач по справі [PERSON] /а.с. 10-14/. Вказана обставина також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2017 року /а.с.15/. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом, позивач належним чином виконав всі узгоджені стороною за договором купівлі-продажу істотні умови і свої зобов'язання, в тому числі і щодо повної оплати продавцю [PERSON] узгодженої вартості квартири. Таким чином, право власності у позивача [PERSON] виникло правомірно. Договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] від 28.12.2017 року є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. З доводів позовної заяви вбачається та не оспорюється сторонами, що відповідач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з донькою колишньої власниці квартири [PERSON] - [PERSON], мешкає в квартирі [ADDRESS] з 2003 року та зареєстрований в ній з 2006 року, після розірвання шлюбу залишився мешкати в спірному житловому приміщенні. Згідно довідки від 12.09.2017 року, виданої КП «Житломасив», відповідач [PERSON], [INFO] дійсно мешкає в [ADDRESS] з жовтня 2003 року по теперішній час /а.с.16/. Згідно копії акту дослідження самоорганізації населення від 02.02.2018 року, завіреного старшим по будинку та підписаного директором КП «Житломасив» сусіди [PERSON], підтвердили той факт, що він дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с.36/. Таким чином, судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм правомірно набутим майном, у зв'язку з перешкодами, які створені у результаті протиправних дій відповідача, тобто відповідач проживає у квартирі [ADDRESS] без правових підстав, користується квартирою та добровільно звільняти її не збирається. Оцінюючи доводи позивача на предмет правомірності та законності позовних вимог та заперечення з цього приводу відповідача, суд виходить з наступного: Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Як встановлено в ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 398 ЦК України передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Надані позивачем до суду правовстановлюючі та реєстраційні документи, що засвідчують набуття права власності на квартиру [ADDRESS], підтверджують той юридичний факт, що позивач [PERSON] є єдиним законним власником даного об'єкту нерухомості, так як мав на час укладення і виконання договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2017 року та на час судового розгляду справи повний обсяг цивільної дієздатності та повноважень в реалізації свого права володіння, розпорядження і користування квартирою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В даному випадку, судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї власника житла [PERSON], а вселився та проживає у квартирі зі згоди колишнього власника [PERSON], членом сім'ї якої він був. Жодних документів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником квартири [PERSON] та новим власником квартири [PERSON], відповідачем надано не було. Той факт, що відповідач [PERSON] тривалий час проживає в квартирі, сплачує комунальні послуги за користування квартирою, а також, що колишня власниця квартири [PERSON] обіцяла йому безстрокове проживання в квартирі на правильність вирішення спору жодним чином не впливають. Крім того, доводи відповідача про те, що він має переважне право на купівлю спірної квартири спростовуються нормами діючого законодавства України, яке не надає право відповідачу, який лише користується квартирою та був вселений в неї зі згоди колишнього власника, переважне право на купівлю житла. Таким чином, [PERSON] не зобов'язана була повідомляти відповідача про продаж квартири, пропонувати придбати її, вимагати виселення та зміни реєстрації. Всі посилання, які наводить відповідач [PERSON] на судову практику розгляду справ такої категорії, невірно тлумачаться останнім, оскільки відповідно до усталеної судової практики, зокрема висновків Верховного Суду України в ухвалах у справах №№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10, права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Права відповідача, який не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а припинення права власності у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім'ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім'ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18). За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Також, у частині 3 статті 98 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Тобто, положення статей 98, 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є новим законним власником спірної квартири, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача [PERSON], який вселився та проживає у квартирі зі згоди колишнього власника [PERSON] Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, належна сплата останнім комунальних послуг, враховуючи зміну власника, членом сім'ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом, а тому наявні всі правові підстави для виселення відповідача з квартири [ADDRESS]. Також, згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що вищевказаний Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71, 72, 116, 156 ЖК; ст.405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові ВС від 16.01.2012 (справа №6-57цс11). Враховуючи всі вищевикладені факти, наявні всі підстави для позбавлення відповідача [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням, а отже визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Аналізуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок вказаних доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та виселення [PERSON] з вказаного житлового приміщення, а також стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в розмірі 1409,60 грн.

Outcome: approved