Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що [INFO] року померла його бабуся [PERSON], якій на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] де мешкає позивач. Після звернення до нотаріуса з заявою про спадкування він дізнався, що 10.9.2013 року [PERSON] склала заповіт яким, все своє майно заповіла рідному братові позивача - відповідачеві по справі. Посилаючись на те, що бабусі на час складання заповіту виповнилося 74 роки, вона мала поганий зір, певні психічні розлади, знаходилася в лікарні, не могла розуміти свої дії, вважає, що вона склала заповіт під впливом відповідача, просить визнати заповіт, складений 10.9.2013 року [PERSON], недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування просять позов задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали заперечення де зазначено, що заповідач хоча й була похилого віку, але на психічні розлади не страждала, на час, й безпосередньо під час складання заповіту, була адекватною, правильно розуміла свої дії. Заповіт [PERSON] був складений самостійно за особистим волевиявленням без будь-якого тиску. В судовому засіданні відповідач та його представник доводи, викладені в запереченні підтримали, просять в задоволенні позову відмовити, додавши, що останній час спадкодавиця проживала разом з відповідачем, який її доглядав, коли вона померла він поховав її за свої кошти. Перед тим, як скласти заповіт спадкодавиця видала відповідачеві довіреність на право розпорядження належної їй квартирою. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу зазначила, що спірний заповіт був складений [PERSON] 10.9.2013 року в її присутності, в приміщенні Запорізької міської лікарні № 5, добровільно без будь-якого тиску або обману, при складанні заповіту дієздатність [PERSON] ніяких сумнівів не викликала. Свідки по справі [PERSON] - дружина позивача пояснила, що з 2013 року [PERSON] була в пригніченому стані, після ампутації ноги в серпні 2013 року нікого не взнавала, догляд за спадкодавицею здійснював чоловік, оплативши її лікування в Запорізькій міській лікарні № 3, після чого спадкодавця лікувалася в Запорізькій міській лікарні № 5, де від інфаркту й померла; [PERSON] пояснила, що сторони по справі - онуку спадкодавці, зі слів матері [PERSON] - сусідки спадкодавиці знає, що [PERSON] радився з нею, [PERSON] телефонував з проханням щоб допомогли посидіти з бабусею. Ніяких психічних розладів у спадкодавці не помічала. Про довіреність і заповіт не знає; [PERSON] - сусідки спадкодавиці, пояснила, що [PERSON] і [PERSON] - онуки [PERSON] На час смерті [PERSON] була в здоровому розумі. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] платив за операцію і за догляд, спадкодавця мала намір заповісти квартиру [PERSON], [PERSON] нічого давати не мала наміру; [PERSON] - подруга [PERSON] зазначила, що [PERSON] до самої смерті була в здоровому розсудку, останній час проживала разом з онуком [PERSON], який її доглядав, вона була хвора. [PERSON] ніякої участі в догляді бабусі не приймав; [PERSON] - сусідка [PERSON] зазначила, що остання до самої смерті була адекватною, онук [PERSON] приймав участь в її догляду, [PERSON] - ні; [PERSON] - сусідка [PERSON], пояснила, що до самої смерті та була адекватною людиною. Останній час сусідка проживала у онука [PERSON], онука [PERSON] бачила лише один раз. Зі слів сусідки знає, що [PERSON] образився на неї з приводу квартири; [PERSON] - сусід [PERSON] зазначив, що та до самої смерті була адекватною людиною. Їй весь час допомагав онук [PERSON], онука [PERSON] побачив вже після смерті сусідки; [PERSON] та [PERSON] - сусіди відповідача зазначили, що з літа 2013 року [PERSON] проживала разом з відповідачем, який її доглядав, була адекватною людиною. Про намір заповісти квартиру [PERSON] знають, але деталі їм невідомі; [PERSON] - сусід відповідача пояснив, що з літа 2013 року [PERSON] проживала разом з відповідачем, який її доглядав, була адекватною людиною; [PERSON] пояснив, що знає позивача і відповідача і, знав спадкодавцю, яка до самої смерті була адекватною людиною. Зі слів [PERSON] знає, що після смерті квартира повинна була відійти онуку [PERSON]; [PERSON] - дружина відповідача, зазначила, що після ампутації ноги, вони забрали [PERSON] жити до себе. До самої смерті та була адекватною людиною. [PERSON] бачили лише один раз в день поховання. [PERSON] добровільно подарувала квартиру чоловікові. Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні й проти чого не заперечують сторони, [PERSON] - бабуся позивач [PERSON] і відповідача [PERSON], 10.9.2013 року вона склала заповіт, яким заповіла все належне їй на час смерті майно [PERSON]. Заповіт складений в приміщенні Запорізької міської лікарні № 5 по вул. Перемоги,81 в м. Запоріжжя, посвідчено нотаріусом [PERSON] (а.с.154). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і, за змістом ч.3 ст.202 ЦК України є одностороннім правочином. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225 ЦК України, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.5.2008 року № 8 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України). На виконання вимог, відповідно, п.16 та п.18 вищезазначених Постанов, судом призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, за актом якої № 693 від 27.11.2014 року: «[PERSON] під час складання заповіту 10.9.2013 року в приміщенні клінічної лікарні № 5 м. Запоріжжі виявляла ознаки психічного розладу у вигляді астенічного синдрому, викликаного гострим коронарним синдромом на фоні церебрального атеросклерозу енцефалопатії складного генезису (дисциркуляторної і діабетичної), наслідками перенесеного інсульту. Однак визначити ступінь наявності астенічного синдрому внаслідок відсутності описання психічного стану в медичній документації на період підписання заповіту не надається можливим» (а.с.159-169). Проведена експертиза не встановила факту не можливості [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та (або) неможливості керування ними на момент складання заповіту. Окрім того, факт підтвердження усвідомлення [PERSON] своїх дій при складанні заповіту суд вбачає з припису в самому тексті заповіту: «Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем і власноручно підписаний в присутності нотаріуса» (а.с.154). Окрім того, факт адекватності (здорового розсуду) [PERSON] підтверджено свідками по справі [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON], щодо намірів спадкодавці заповісти квартиру позивачеві, оскільки дані покази спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], щодо намірів заповісти квартиру саме відповідачеві. Суд також не вбачає підстав застосування норм ч.2 ст.1257 ЦК України, оскільки, як зазначено в самому тексті заповіту, який [PERSON] був прочитаний до підписання, їй роз'яснення зміст ст.ст.1241,1254,1307 ЦК України і, «текст заповіту надрукований нотаріусом з її слів вірно та відповідає її точній волі». На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані й задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed