Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування будинку та довідкою про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації». У даному будинку з 1999 та 2004 років зареєстровані відповідачі, які є його племінниками, проте з січня 2005 року та по теперішній час фактично у ньому не проживають. В 2017 році та минулому році позивач декілька разів під час телефонних розмов та особистих бесід зверталась до відповідачів з проханням, щоб вони добровільно виписались з належного йому будинку, проте його прохання залишились поза увагою. В поточному році відповідачі на телефонні дзвінки не відповідають та уникають зустрічей, що також свідчить про їх небажання в добровільному порядку виписатись з будинку. На даний час у позивача склалось важке матеріальне становище і він має намір в подальшому заключити цивільно-правову угоду щодо продажу вказаного будинку, однак реєстрація сторонніх осіб значно ускладнить заключення угоди. Крім того, реєстрація відповідачів у його будинку збільшує розмір оплати по деяким комунальних платежам. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування будинку від 11.09.2007, який зареєстровано 15.10.2007 (а.с.6), витягу з Державного реєстру правочинів № 4584168 (а.с.7) та довідки КП Тульчинське МБТІ №260 від 02.04.2019 (а.с. 10), позивач є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с.8-19) вбачається, що відповідачі [PERSON] з 12.02.1999 та [PERSON] з 28.03.2004 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 02.04.2019, виданої виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а.с.11), встановлено, що в житловому будинку, власником якого є [PERSON] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , громадяни [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично не проживають з 2008 року по даний час. Даний факт також підтверджується актом від 02.04.2019, складеним комісією у складі депутатів сільської ради (а.с.12). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Судом встановлено, що відповідачі протягом одинадцяти років за зареєсрованою адресою не проживають. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідачів у квартирі позивача перешкоджає останньому у здійсненні права користування своїм майном, що суд розцінює як порушення прав позивача, яке підлягає захисту. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК УРСР, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлені відповідачі не надали суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами, суд вважає, що є підстави для визнання їх особами, що втратили право користування жилим приміщенням, так як вони тривалий час, понад шістьмісяців, у ньому не проживають. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідачі добровільно не змінили реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що ними тим самим порушено право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору (а.с.1) в розмірі по 768,40 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved