Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 342121, на земельну ділянку площею 0,315 га, з яких: 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223187707:06:016:0014, та 0,065 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223187707:06:016:0015, розташовану на вул. Шевченка в [PERSON] Безрадичі Обухівського району Київської області, виготовлений на імя [PERSON] на підставі рішення 17 сесії 24 скликання [PERSON] сільської ради Обухівського району від 21.12.2004. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в 2011 році помер батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Шевченка, 7, в с. Тарасівка Обухівського району Київської області та земельної ділянки площею 0,315 га, з яких: 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0650 га для ведення особистого селянського господарства, розташована по вул. Шевченка в с. Старі Безрадичі, Обухівського району, Київської області. Позивач разом з братом, [PERSON] звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після померлого батька, однак постановою державного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку земельної ділянки 0,065 га, кадастровий номер 3223187707:06:016:0015, що розташована по вул. Шевченка в с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, у звязку з тим, що право власності на частку земельної ділянки не зареєстровано на імя спадкодавця [PERSON] та відсутній витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. До того ж позивачем отримано довідку з відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15.06.2017 № 34-540/0/276-17, відповідно якої земельна ділянка орієнтовною площею 0,0182 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Тарасівка вул. Шевченка, на території [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, намічена до відведення у власність [PERSON], рахується згідно Державної статистичної звітності, як землі не надані у власність або постійне користування в межах населеного пункту. Отже, питання про набуття позивачем права власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0182 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вул. Шевченка, в с. Тарасівка Обухівського району Київської області, може вирішити лише в судовому порядку шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 342121 на імя [PERSON] 15.01.2018 року винесено ухвалу про залишення позову без руху. 20.01.2018 року винесено ухвалу про прийняття позову до розгляду та відкриття провадження у справі. 06.04.2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала повністю та просила задовольнити. Представник\~ відповідача [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON] в судове засідання\~ не\~ зявився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, з позовом погодився. Співвідповідач [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала клопотання до суду про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та не заперечила щодо їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 21.12.2004 року батьку позивача [PERSON] на підставі рішення 17 сесії 24 скликання надавався дозвіл на оформлення права приватної власності на землю, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради від 12.05.2017 № 231/02-33/02-10 та виданий на його імя державний акт серії ЯА№342121 на право власності на земельну ділянку площею 0,315 га, з яких: 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223187707:06:016:0014, та 0,065 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223187707:06:016:0015, розташовану по вул. Шевченка в с. Старі Безрадичі, Обухівського району, Київської області. Статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст. 1261 ЦК України, «У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки». До спадкоємців першої черги належать діти померлого, а саме: позивач, [PERSON] дочка померлого та син [PERSON], інших спадкоємців немає. З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, у силу вимог ч. 1 ст. 1299 ЦК України спадкоємці зобовязані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1270 ЦК України протягом встановленого строку [PERSON] з братом [PERSON] подали до Першої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] По закінченню шестимісячного строку ними отримані свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частин житлового будинку з будівлями та спорудами, що знаходяться в Київській області, Обухівському районі, с. Тарасівка, на вул. Шевченка, 7, а свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку спадкоємці не отримали, оскільки за життя [PERSON] не набув права власності на земельну ділянку, не зареєструвавши державний акт на право власності на земельну ділянку (сер. ЯА № 342121) на імя [PERSON], на земельну ділянку площею 0,315 га, з яких: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0650 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на вул. Шевченка в с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України\~ право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.\~ Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до редакції ст.125 ЗК України, на час придбання земельної ділянки, було встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст.126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правомірність набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права.\~ Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду. Доказів вчинення позивачем, як власником будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось. Дана земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача перейшла до неї від її батька [PERSON], на підставі рішення відповідача. Державна реєстрація земельних ділянок це система юридичних та технічних дій із закріплення прав власників землі та землекористувачів на земельні ділянки та нерухомість відповідно до чинного законодавства, на основі документів, що підтверджують ці права. Згідно з Положенням «Про реєстрацію землеволодінь та землекористувань», затвердженим Державним комітетом по земельних ресурсах від 23.08.2001 № 144 (чинна на час складання державного акту), державну реєстрацію було покладено на Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі в Україні. Відповідно до ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі Державного реєстру земель. Державний реєстр складається з двох частин: -Книги записів реєстрації державних актів на право власності та на право користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; -Поземельної книги, яка містить відомості про кадастровий номер, місцезнаходження, площу, цільове призначення, правовий режим, у тому числі обмеження і обтяження щодо використання землі, вартість земельної ділянки, кадастровий план. Внесення відомостей до Поземельної книги вноситься після внесення запису про земельну ділянку до відповідних Книг записів реєстрації державних актів на право власності та на право користування нею, договорів оренди землі. Обовязковість реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку також була визначена чинною на той час Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберіганні державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 № 43. Відповідно п. 2.14. Інструкції Державний акт на право власності на земельну ділянку складається у двох примірниках, підписується посадовими особами в такій послідовності: начальник державного органу земельних ресурсів, голова (керівник) органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та особа, що здійснила реєстрацію акта. Однак, у порушення наведених вимог державний акт серії ЯА №342121 виготовлений на імя [PERSON] не зареєстрований, головою [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, гербовою печаткою не скріплений, відсутня дата видачі акту. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.03.2017 індексний номер 82151156, спадкоємці позивач та її брат [PERSON], набули права власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер: 3223187707:06:016:0014, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по вул. Шевченка, 7 в с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, на підставі рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 23.02.2017 № 212-13/2017/VІІ. Рішенням 15 сесії 7 скликання [PERSON] сільської ради Обухівського району від 26.05.2017 № 243-15/2017/VII надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Тарасівка, вул. Шевченка із земель сільської ради не наданих у власність або постійне користування в межах населеного пункту. 07.09.2017 на замовлення [PERSON], землевпорядною організацією ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» подано на погодження проект землеустрою, але проект не був погоджений, відповідно п. 9 Висновку експерта державної експертизи від 13.09.2017 № 12280/82-17 зазначені зауваження та пропозиції до проекту землеустрою, а саме, що враховуючи діючий державний акт на право власності на земельну ділянку 3223187707:06:016:0015 площею 0,065 га виданий на імя [PERSON], до проекту долучити відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки або рішення суду про скасування Державного акту. Відповідно довідки від 15.06.2017 № 34-540/0/276-17 виданої відділом в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області земельна ділянка орієнтовною площею 0,0182 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Тарасівка вул. Шевченка, на території [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, намічена до відведення у власність [PERSON], рахується згідно Державної статистичної звітності як землі не надані у власність або постійне користування в межах населеного пункту. Частиною 2 ст.152 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.З ст. 152 ЗК). Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно ч.ч.1, 4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. [PERSON] 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно статей 4, 10, 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадяни. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Суд вважає можливим захистити право власності позивача шляхом визнання недійсним\~ державного\~ акту\~ на\~ право власності на земельну ділянку, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,\~ поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~ Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки під час судового розгляду факт порушення прав власника доведений належними і допустимими доказами. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved