Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб укладений з відповідачем 04 вересня 2010 року, зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про що складено відповідний актовий запис № 2216. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 04.09.2010 року. У даному шлюбі [INFO] в них народився син [PERSON] , який зареєстрований та проживає разом із позивачем, спори щодо місця проживання дитини у сторін відсутні. Однак, сімейне життя у них не склалось. У зв`язку з різними поглядами на життя, які призвели до того, що вони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Сім`я розпалася остаточно і поновлена не може бути. У поданому 08.05.2020 року відзиві представник відповідача зазначила, що дійсно між сторонами 04.09.2010 року було укладено шлюб. У даному шлюбі [INFO] в них народився син [PERSON] . Між сторонами виникали різні моменти, в тому числі й емоційні висловлювання про розлучення. Однак позивач має намір зберегти сім`ю. Вважає, що подання позивачем позову про розірвання шлюбу спричинило те, що відповідач протягом декількох останніх місяців знаходиться на роботі в Польщі, так як має матеріально підтримувати сім`ю. Сторони в цей час спілкувалися лише в телефонному режимі та в соцмережах і між ними виникли певні труднощі і сімейному житті. Проте відповідач впевнена, що їхні стосунки можна налагодити. Просить відмовити в задоволенні прозову. Позивач 20.05.2020 року подав до суду відповідь на відзив представника відповідача, в якому зазначає, що позов про розірвання шлюбу ним подано не з тих підстав, які зазначає представник відповідача та відповідач. Дійсні причини звернення з таким позов до суду є відсутність порозуміння між ними, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігнорування налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Вони вже тривалий час проживають окремо і не підтримують шлюбно-сімейних відносин. Вважає, що відповідач вводить суд в оману, стверджуючи, що лише декілька останніх місяців знаходиться в Польщі, проте насправді відповідач знаходиться закордоном з 2016 року. Вважає, що їх сім`я існує лише формально. Відповідач у повторному відзиві на позов від 12.11.2020 року зазначила, що дійсно перебуває з позивачем у шлюбі з 04.09.2010 року. У даному шлюбі [INFO] в них народився син [PERSON] . Однак вказує, що за 10 років спільного проживання позивач не хотів розуміти роль кожного в подружжі. Саме позивач своєю поведінкою руйнував їхню сім`ю. Не бажав виконувати сімейні обов`язки та нести відповідальність за розвиток дитини та сім`ї. Застосовував до неї психологічне та фізичне насильство, що унеможливлює подальше спільне проживання та перебування у шлюбі. Проти заявлених позовних вимог щодо розірвання шлюбу між нею та [PERSON] не заперечує. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі. Просить справу розглядати у його відсутності та позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов визнала та просить такий задоволити. У зв`язку з неявкою сторін та з врахуванням поданих заяв, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 СК України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01.02.2020 (повторного) вбачається, що 04 вересня 2010 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 2216. Після одруження відповідач прізвище не змінювала. Копією повторного свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 01.02.2020 підтверджено, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , про що Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис № 5879. Як вбачається із позовної заяви та підтверджено заявою відповідача про визнання позову, спір з приводу визначення місця проживання дитини відсутній. Сторони тривалий час спільно не проживають. Сторони, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. З цього слідує, що між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність неповнолітньої дитини, не можуть розірвати в позасудовому порядку. Оскільки обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. З цього слідує, що подальше збереження шлюбу, який існує формально, суперечитиме інтересам сторін, а тому його слід розірвати. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., згідно з квитанції №51 від 11.09 2020 року, банк отримувача Казначейство України, отримувач УКуГалиць.р м.Льв./Галицький/22030101, р/р [NUMBER] , МФО 899998, КОД ЄДРПОУ 38007573 . З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті та подання останнім заяви про вирішення питання щодо судового збору в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 420,40 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 420,40 грн. судового збору. На підставі ст.ст.24, 105, 112 Сімейного Кодексу України та

Outcome: approved