Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працював на посаді провідного аналітика з комп`ютерних комунікацій відділу впровадження інтеграції і міграції в ТОВ «НЕТКРЕКЕР». Наказом від 06.11.2015 року № 2974-КК його було направлено відповідачем у відрядження до м.Мінськ, Республіка Білорусь, на строк 6 днів з 08 до 13 листопада 2015 року. 11.11.2015 року його було затримано співробітниками міліції в м.Мінськ за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.147 КК Республіки Білорусь. Вироком Центрального суду м.Мінська від 10.03.2016 року його було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст.152 КК Республіки Білорусь за умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони до трьох місяців арешту. Строк відбуття покарання було обраховано з 11.11.2015 року і вирок суду вважався виконаним в день проголошення. Вирок набув законної сили 22.03.2016 року. Як зазначає позивач, відповідач достеменно знав про те, що він (позивач) перебував під арештом, що підтверджується наданням відповідачем до слідчого відділу 16.11.2015 року характеристики та клопотання про зміну запобіжного заходу. Однак, незважаючи на обізнаність відповідача із ситуацією, що склалась, комісією співробітників відповідача було складено акти про його (позивача) відсутність на робочому місці 11, 12, 13, 16, 17, 18, 19, 20, 23, 24, 25, 26, 27, 30 листопада 2015 року. Наказом відповідача від 30.11.2015 року № 496-к його було звільнено в зв`язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Він (позивач) не знав ані про складення актів про свою відсутність, ані про своє звільнення. Позивач вказує на те, що 25.03.2016 року, відразу після повернення з Республіки Білорусь, він прийшов на роботу, але його не допустили до виконання трудових обов`язків і повідомили про звільнення. 29.03.2016 року він звернувся до відповідача з заявою з вимогою допустити його до виконання трудових обов`язків, внесення в трудову книжку запису про недійсність попереднього запису про звільнення і компенсувати йому час простою, що виник не з вини працівника. 25.04.2016 року у своїй відповіді відповідач відмовився задовольнити його вимоги. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки причини звільнення, наведені в наказі, не відповідають дійсності. Так, починаючи з 11.11.2015 року до 10.03.2016 року він знаходився під вартою в м.Мінськ, Республіка Білорусь. В подальшому, до 22.03.2016 року він не міг покинути Республіку Білорусь, оскільки це було б порушенням підписки про невиїзд, яку було застосовано до набуття вироком законної сили. Отже, він не міг виконувати свої обов`язки з причин, які не залежали від його волі, а тому причини його невиходу на роботу не можуть вважатися прогулом в розумінні п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому відповідач зобов`язаний поновити його на попередній роботі. Також, позивач вважає, що в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату, а тому відповідач при поновленні його (позивача) на роботі зобов`язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.11.2015 року до 10.04.2017 року в розмірі 747 256, 37 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги з підстав та обставин, викладених у позовній заяві, підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Представник відповідача Ягольник А.П. в судовому засіданні проти позову заперечувала, та просила відмовити в його задоволенні, вказуючи на те, що копію наказу про звільнення № 496-к від 30.11.2015 року було вручено позивачу 25.03.2016 року, а дана позовна заява ним була подана до суду 18.05.2016 року, а тому позивачем пропущено місячний строк на звернення до суду. Посилання позивача у позовній заяві на те, що відповідач запропонував йому отримати трудову книжку лише 25.04.2016 року, а тому місячний строк на звернення до суду є дотриманим, представник відповідача вважає безпідставним, оскільки пропозиція від 25.04.2016 року була повторною, так як до цього відповідач пропонував позивачу отримати трудову книжку 25.03.2016 року, проте одержав на це відмову, що було зафіксовано у відповідному акті від 25.03.2016 року. Представник відповідача вважає, що строк звернення до суду має обчислюватись з моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а саме з моменту отримання копії наказу про звільнення 25.03.2016 року. В зв»язку з цим представник відповідача просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в зв`язку з цим у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] працював у відповідача ТОВ «НЕТКРЕКЕР» на посаді провідного аналітика з комп`ютерних комунікацій з 01.09.2010 року (а.с.12, 13, 62). Наказом № 496-к від 30.11.2015 року позивача [PERSON] звільнено з посади провідного аналітика з комп`ютерних комунікацій відділу впровадження інтеграції і міграції з 30.11.2015 року з ініціативи власника (у зв`язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.5). Позивач в судовому засіданні просила про задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що звільнення є необґрунтованим, оскільки в період з 11.11.2015 року до 10.03.2016 року він перебував під вартою в Республіці Білорусь, що не може вважатися прогулом без поважних причин. Крім того, відповідачу було відомо про ситуацію, яка склалась, оскільки відповідачем до слідчих органів Республіки Білорусь 16.11.2015 року було надано характеристику на нього (позивача) та клопотання про зміну запобіжного заходу. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Так, як вбачається з копії вироку суду Центрального району м.Мінськ Республіки Білорусь від 10.03.2016 року, позивача визнано винним в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони і на підставі ст.152 КК Республіки Білорусь визначено покарання у вигляді арешту строком на 3 місяці. Міру запобіжного заходу - тримання під вартою - змінено на підписку про невиїзд, звільнено позивача з-під варти в залі суду, по вступу вироку в законну силу підписка про невиїзд скасовується. Строк відбуття покарання обчислюється з 11.11.2015 року і вироку суду вважається виконаним. Вирок набрав законної сили 22.03.2016 року (а.с.10-11). Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випаду прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Абзацом 1 п.24 зазначеної Постанови визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ч.1 ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час судового розгляду представником відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачем вимагались письмові пояснення від позивача щодо причин прогулу. Відсутність таких доказів свідчить про порушення порядку накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, передбаченого ст.147 КЗпП України, що дає підстави для поновлення позивача на займаній посаді. В той же час, відповідно до ч.1 ст.223 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк, передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з'ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як стверджувала в судовому засіданні представник відповідача, позивачем отримано копію наказу про звільнення 25.03.2016 року, і саме з цього часу має обчислюватись строк для звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. Позивач, як у своїй позовній заяві, так і під час судового розгляду зазначив, що отримав копію наказу в кінці березня 2016 року, однак відмовився від підпису про ознайомлення з ним і не мав наміру його підписувати. Також, з пояснень представника позивача вбачається, що копію наказу позивач отримав 25.03.2016 року або 29.03.2016 року. Посилання позивача у позовній заяві на те, що строк звернення до суду має обчислюватись з моменту отримання ним трудової книжки, а саме з 25.04.2016 року, суд до уваги не приймає, оскільки положення ч.1 ст.233 КЗпП України пов`язує початок перебігу цього строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто (за загальними правилами обчислення строків) моменту, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Як зазначив позивач, про звільнення йому стало відомо 25.03.2016 року. Крім того, в той же день позивач відмовився отримати трудову книжку, про що свідчить відповідний акт комісії (а.с.73). Враховуючи положення ч.1 ст.61 ЦПК України щодо визнання сторонами факту отримання позивачем копії наказу про звільнення, суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущено строк давності для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки даний позов подано 18.05.2016 року, тобто після спливу місячного строку на звернення з моменту отримання копії наказу про звільнення, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Підстав для поновлення [PERSON] строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі суд не вбачає. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог [PERSON] про поновлення на роботі з підстав пропуску строку для звернення до суду та відсутності підстав для поновлення цього строку. В зв`язку цим також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed