Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», в якій просила суд винести рішення яким визнати недійсним додаткову угоду № 3 від 26 березня 2015 року до Договору про надання споживчого кредиту №11323808000 від 27 березня 2008 року, що було укладено між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON]. Збільшивши позовні вимоги Позивач також просила визнати недійсним Додаток № 1 та Додаток № 2 до додаткової угоди № 3 від 26 березня 2015 року до Договору про надання споживчого кредиту №11323808000 від 27 березня 2008 року, що було укладено між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, 27.03.2008 року між [PERSON] та ВАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11323808000. 26 березня 2015 року була укладена додаткова угода № 3 до Договору про надання споживчого кредиту №11323808000. Вважає, що Відповідач всупереч нормам законодавства України не надав Позивачу в письмовій формі інформацію, що передбачено надавати перед укладанням договору під час укладення додаткової угоди № 3 до кредитного договору; Додаток до договору не відповідає вимогам встановлених відповідним законодавством, а саме не вказано всіх необхідних умов такого додатку; у діях Банку щодо приховування від Позичальника дійсної вартості кредиту вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики (суми платежів вказаних в додатку до договору не відповідають умовам самого договору). В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи в його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. 23 січня 2018 року представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило, у зв'язку з чим, за згоди позивача, судом ухвалено про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27.03.2008 року між [PERSON] та ВАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11323808000. 26 березня 2015 року була укладена додаткова угода № 3 до Договору про надання споживчого кредиту №11323808000. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, де вказано, що дія п.п.22, 23 ст. 1, ст..11, ч.8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем і позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладання, так і виконання такого договору. Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товару (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, тому для споживача існує ризик помилкового чи навіть унаслідок уведення в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. За положеннями ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» (далі - Закон) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як визначено в ч.2 ст.11 Закону Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Частиною 2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ( надалі за текстом - Правила). Відповідно до преамбули постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Правила затверджені з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживачам повної інформації про сукупну вартість кредиту згідно пункту 4 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», статей 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Як визначено у підпункті 1.2. Правил, ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. А згідно підпункту 1.3. Правил, Банки зобов'язані забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам, під час укладення кредитних договорів зі споживачами, у разі усних чи письмових звернень споживачів. Відповідно до підпункту 2.1. Правил, Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Як визначено у підпункті 2.5. Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Матеріали справи не містять доказів того, що Відповідач надав Позивачу в письмовій формі вказану інформацію під час укладення додаткової угоди № 3 до кредитного договору в 2015 році. У пункті 3 вищевказаних Правил визначено вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору. У підпункті 3.1. Правил зазначено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Додаток до додаткової угоди №3 не відповідає критеріям, що встановлені законодавством України, не містить всіх платежів, що сплачує Позичальник. Ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору - це вважається нечесною підприємницькою практикою. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так нечесна підприємницька діяльність проявляється в тому, що Додаток № 2 до додаткової угоди № 3 від 26 березня 2015 року до Договору про надання споживчого кредиту №11323808000 від 27 березня 2008 року не відповідає умовам даного договору, а саме в п. 1.3.3 первісного кредитного договору вказано, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за методом факт/360. Так, даним графіком передбачено, що відсотки за період з 27.04.2015 по 25.05.2015 року складають 4322, 37 гривень. Позивачем надано власні розрахунки по платежам, з якими погоджується і суд, що нарахування по відсоткам є значно меншими (так за вказаний період базою нарахування є 319 485, 00. 319 485, 00*16%:360*29= 4117, 81. Тобто різниця більш ніж 204, 56 грн.) Ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, якщо у належній формі сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх його істотних умов. Тобто Банк фактично штучно по кредитному договору нараховує неправомірно великі відсотки, чим порушує умови первісного кредитного договору. Банком порушені основні засади цивільного законодавства, щодо обов'язковості умов договору для сторін та обов'язковість їх виконання. Тобто з аналізу умов додаткової угоди № 3 суд приходить до висновку, що в її змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для укладення, а саме: - всупереч вимогам ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; - всупереч вимогам ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» додатковий договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки, обов'язкові відомості не зазначені в додатковій угоді № 3, додаток до даної угоди не відповідає законодавству України та умовам договору, то є всі підстави вважати, що дана угода не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 1280,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved