Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира), - є предметом іпотеки і на неї рішенням суду звернуто стягнення. Натомість відповідачка разом з сином в добровільному порядку не виселились з квартири і по теперішній час залишаються зареєстрованими в цьому житловому приміщенні. Оскільки спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів і на неї звернуто стягнення з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань відповідачки, то позивач просить виселити відповідачку разом з сином зі спірної квартири без надання їм іншого житла. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили. Судовий виклик направлявся відповідачам за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідачів належним чином. Таким чином, будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідачі не з'явились у судові засідання 13.03.2017р. та 12.04.2017р. без поважних причин. Представник позивача, [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала суду клопотання, в якому просила розглянути справу без її участі та зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Також представник позивача зазначила, що не заперечує проти заочного розгляджу справи. Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання також не з'явився та не повідомив про причини неявки. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Зокрема, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: [ADDRESS], - з 05.12.2005р. належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується відомостями з Державного реєстру прав на нерухоме майно /а.с.24-25/. Дана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором №02-209/05 від 05.12.2005р. /а.с.12-15/, що укладений на забезпечення виконання зобовязань [PERSON] по договору про іпотечний кредит №02-62/05 від 05.12.2005р., укладеного між відповідачкою та ЗАТ «Промінвестбанк» /а.с.5-11/. За змістом договору про іпотечний кредит №02-62/05 від 05.12.2005р. спірна квартира, яка є предметом іпотеки, придбана за кредитні кошти. [PERSON] має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у спірній квартирі з 23.12.2005р., а з 03.03.2010р. в квартирі також зареєстроване місце проживання її сина [PERSON], 28.11.2009р.н., що підтверджується відомостями з адресної картки квартири /а.с.17/. 17.12.2012р. на підставі договору про відступлення прав вимоги /а.с.26-36/ та договору про передачу прав за договорами забезпечення, укладених між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», позивач набув прав кредитора до відповідачки за договором про іпотечний кредит №02-62/05 від 05.12.2005р. /а.с.37/ та прав іпотекодержателя за іпотечним договором №02-209/05 від 05.12.2005р. /а.с.42/. У звязку з порушенням відповідачкою умов і порядку повернення кредитних коштів за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» 26.08.2014р. Придніпровським районним судом міста Черкаси ухвалено рішення, яким звернуто стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №02-62/05 від 05.12.2005р. в розмірі 353311,14грн шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна /а.с.21-23/. До теперішнього часу відповідачка в добровільному порядку не знялася з реєстрації у спірній квартирі і продовжує нею користуватися. В той же час заборгованість за кредитним договором залишається не виплаченою. Зазначені обставини порушують права позивача на задоволення його кредиторських вимог за рахунок спірної квартири, а тому він звернувся до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із кредитних правовідносин, який регулюється умовами, укладених між сторонами договорів, нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Житлового кодексу України (далі ЖК) та інших нормативно-правових актів. При вирішенні спору між сторонами суд звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач також заявляв вимоги про виселення відповідача. Натомість судом позов був задоволений частково та відхилений в частині вимог про виселення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог до відповідачів про їх виселення суд виходив з того, що відповідач [PERSON] є наймачем житла, яке є предметом іпотеки. Натомість на теперішній час позивач заявляє тотожні вимоги до відповідачів, але з інших підстав, оскільки обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідачка є власником, а не користувачем іпотечного майна, а її дитина був зареєстрований у спірній квартирі без згоди іпотекодержателя. Будь-які зареєстровані з дозволу іпотекодержаателя договори найму спірної квартири відсутні. Отже різні підстави та обставини в обґрунтування позовних вимог свідчать про можливість суду повторно розглянути вимоги позивача про виселення відповідачів. Надаючи оцінку доводам позивача суд звертає увагу, що цивільні правовідносини ґрунтуються, зокрема, на засадах неприпустимості позбавлення права власності (крім випадків, встановлених Конституцією України та законом), свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності (ст.3 ЦК). Зі змісту ст.6 ЦК вбачається, що пріоритетом регулювання цивільних правовідносин є договірний порядок, оскільки сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Виключенням з цього правила є лише наявність в законі прямої заборони на вчинення певної дії або в силу дії певних норм закону імперативного характеру, дотримання яких є обовязковим. Відповідно до ч.3 ст.109 ЖК звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Аналіз змісту даної норми свідчить, що виселенню при зверненні стягнення на іпотечне майно не підлягають наймачі, тобто особи, які набули права користування даним житловим приміщенням на підставі договору найму (ст.759 ЦК). Умовою заборони виселення наймачів є наявність договору найму, який був укладений до моменту укладення іпотечного договору, але про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, та якщо такий договір був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя (ч.3 ст.40 ЗУ «Про іпотеку»). Відповідно до ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З наданих позивачем доказів судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачкою за кредитні кошти. До теперішнього часу відповідачка є власником спірної квартири, а відтак право проживання в такій квартирі ґрунтується на відносинах власності, а не на підставі договору найму, отже відповідачка [PERSON] не є наймачем спірної квартири. Дитина відповідачки була зареєстрована у спірній квартирі як член сім'ї власника, що підтверджується відомостями з поквартирної картки /а.с.17/. Будь-яких дозволів іпотекодержатель на проведення реєстрації місця проживання дитини відповідачці не давав. Всупереч положень ст.ст.10, 60 ЦПК відповідачем не надано суду доказів на спростування даних обставин. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже право [PERSON] на користування спірною квартирою є похідним від майнових прав відповідачки. Також варто звернути увагу, що зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.24-25/ вбачається, що відповідач має у власності житловий будинок за адресою: вул. Дружби, 26, смт. Макарів Макарівського району Київської області, - а отже має право користування іншим житловим приміщенням. Малолітній [PERSON], як син відповідачки, відповідно до положень ст.ст.65, 156 ЖК також має право на вселення та користування житловим приміщенням своєї матері без згоди інших осіб. Отже виселення відповідачки та її сина зі спірної квартири не позбавляє їх права на житло. За таких обставин, беручи до уваги те, що на теперішній час вже звернуто стягнення на спірну квартиру в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідачки, то вимоги про її виселення разом з дитиною з такої квартири є законні і обґрунтовані, а тому позов підлягає до задоволення. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ч.4 ст.109 ЖК виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Таким чином, ухвалення судом рішення про виселення відповідачки та її сина зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення не позбавляє цих осіб, у разі необхідності, на отримання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання в загальному порядку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК, яким передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1600грн /а.с.1/, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved