Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 882929 грн., судовий збір в сумі 8810 грн. та витрати на надання юридичної допомоги. Свої вимоги обґрунтував тим, що 26.08.2011 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 20000 грн., які остання зобов'язалася повернути в строк до 26.09.2011 року. Однак, до теперішнього часу дані кошти не повернула, внаслідок чого зобов'язана повернути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, 3% річних від простроченої суми та пеню у розмірі 1% від несплаченої суми (п.1договору за кожен день такого прострочення). За його розрахунками загальна сума боргу складається з 20000 грн. - сума боргу; 471800 грн. - відсотки за користування коштами (за період з 01.01.2012 по 31.12.2017); 14352 грн. - відсотки за користування коштами (за період з 01.01.2012 по 31.12.2017); 376777 грн. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (за період з 01.01.2013 по 31.12.2017). Оскільки в добровільному порядку відповідач сплачувати борг не бажає, звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою від 23.03.2018 року позов залишено без руху та надано строк для усунення, вказаних недоліків. Ухвалою від 06.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 24.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача у судове засідання з»явився. Підтримав вимоги, викладені в позові в повному обсязі. Просить їх задовольнити . Відповідач у судове засідання з»явилася. Позовні вимоги позивача не визнала. Просить застосувати строки позовної давності та повністю відмовити в задоволенні позову. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що між сторонами 26.08.2011 року укладено договір позики. За умовами якого позивача надав, а відповідач отримала в борг кошти в сумі 20000 грн., про що останньою в момент передачі коштів написано розпису (а.с.5-6). Пунктом 1 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві зазначену суму боргу в строк до 26.09.2011 року на розрахунковий рахунок позикодавця. Після повернення суми позики в повному обсязі позикодавець повертає позичальнику розписку. Наявність розписки у позичальника підверджує виконання нею зобов'язання. В пункті 7 договору зазначено про те, що якщо позичальник скоєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 1% від несплаченої суми зазначеної п.1 договору за кожен день такого прострочення. В судовому засіданні позивач не заперечувала факту укладання договору позики, однак пояснила, що під час укладання останнього їй було роз'яснено що укладається він з метою не проведення відповідних відрахувань та нарахувань за користування земельною ділянкою та за усною домовленістю сторін лише на підтвердження наперед факту отримання грошових коштів за користування земельною ділянкою, а саме, в рахунок сплати орендної плати за користування належною їй земельною ділянкою за 4 роки оренди із розрахунку 5000 грн. на рік, тобто за чотири роки оренди, починаючи з 2012 по 2016 (включно) їй сплатили орендну плату. Оскільки є юридично необізнаною, договір не читала і з його умовами не ознайомлювалась, підписала його оскільки довіряла позивачу, який є головою ФГ «Максимова Бориса Григоровича» та з яким раніше укладала договори оренди належної їй земельної ділянки. Про те, що за даним договором має повертати кошти не знала, жодного листа з вимогою про повернення коштів від позивача не отримувала, і з цією вимогою особисто до неї він не звертався. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 №6-63цс13 викладена правова позиція, згідно з якою, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики, за яким позивач надав в борг відповідачу 20000 грн., а остання в свою чергу зобов'язалась їх повернути. Зазначений договір містить підписи сторін. Крім того, [PERSON] власноручно написала розписку про отримання зазначеної суми, отже, доводи відповідача про те, що вона не знала про те що отимала кошти в борг, до уваги не беруться. Разом з тим, відповідачем у відзиві на позов заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що визначено статтею 257 ЦК України. Ст.258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік встановлюється, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, як вбачається з матеріалів справи, строк повернення позики визначено до 26.09.2011 року. Трирічний строк позовної давності щодо такого строку виконання зобов»язання сплив 26.09.2014 року. Доказів переривання строку позовної давності позивачем не надано Доводи представника позивача про збільшену позовну давність до пятдесяти років на увагу не заслуговують, оскільки в порушення вимог ст.259 ЦК України договору про збільшення позовної давності у письмовій формі за домовленістю сторін не укладалось. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та з урахуванням клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, також задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст.3, 11, 256, 257, 1046, 1047, 1049 ЦК України

Outcome: dismissed