Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про стягнення боргу за договором про надання послуг. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 433 від 29.12.2001 року «Про створення комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва» за позивачем закріплено на праві повного господарського відання майно, перераховане у додатку № 2 до даного розпорядження. Згідно з зазначеним додатком № 2 та наказом від 11.01.2002 року «На виконання розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 433 від 29.12.2001 року» було підписано акт приймання-передачі на баланс КП основних засобів та майна з балансу ДКП «Житлоремфонд». Як вказує позивач, 21.10.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір № 23 про надання послуг, предметом якого є надання послуги по тимчасовому користуванню місцем № 23 для зберігання у підземному гаражі транспортного засобу за адресою: [ADDRESS]. В подальшому, заяв від відповідача про припинення договору не надходило. Відповідно до ч.1 п.5 договору, він набуває чинності з моменту його підписання і дійсний один рік, тобто до 22.10.2012 року. Пунктом 3.1 договору визначено, що щомісячна плата за надані послуги становить 544, 39 грн., яка, відповідно до п.п.2.4.3, 3.3 має сплачуватись єдиним платежем не пізніше 20 числа кожного місяця. Позивач стверджує, що ним були належним чином виконані зобов'язання за договором, тоді як відповідач свої зобов'язання щодо оплати за надані послуги виконала не в повному обсязі, а саме здійснювала оплату не у строки, які безпосередньо визначені у договорі, у зв'язку з чим за період з січня 2013 року до вересня 2014 року у відповідача утворилась заборгованість, яка становить 4980, 36 грн. 22.01.2015 року відповідачу було направлено вимогу про сплату в добровільному порядку суми заборгованості в термін до 04.02.2015 року, однак відповіді від відповідача отримано не було. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 4980,36 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 3386,89 грн., 3 % річних в розмірі 345,04 грн., а всього 8712,29 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на те, що відповідачем в повному обсязі сплачено кошти за надані послуги за договором за час дії договору, після закінчення строку дії якого 22.10.2012 року у позивача не було будь-яких правових підстав для отримання коштів. Представник відповідача вважає, що враховуючи те, що договором не передбачено автоматичне продовження терміну дії даного договору, чітко встановлено термін його дії в 1 рік, а будь-які доповнення до даного договору мають вчинятися в письмовій формі, а тому будь-яких зобов'язань відповідача перед позивачем після 22.10.2012 року не існує. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши та оцінивши зібрані по справі докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2011 року між позивачем КП «Житлорембудсервіс» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 23 про надання послуг, відповідно до п.1.1 якого позивач надає відповідачу послуги по тимчасовому користуванню місцем для зберігання у підземному гаражі транспортного засобу за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.1.2 договору, строк користування місцем становить 1 рік (а.с.7-8). Пунктами 2.4.3, 3.1 договору передбачено, що відповідач зобов'язалась не пізніше 20 числа кожного місяця здійснювати оплату за надані послуги, щомісячна плата становить 544, 39 грн. Як визначено розділом 5 договору (п.п.5.1, 5.4, 5.5), договір набуває чинності з моменту його підписання і діє один рік. Зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору. Зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін. Як вбачається з розрахунку, відповідач станом на 11.08.2015 року має заборгованість у розмірі 4980, 36 грн. (а.с.11). Відповідно до відомостей оплат по договору № 23 від 21.10.2011 року, заборгованість відповідача в розмірі 4980, 36 грн. утворилась за період з 31.01.2013 року по 30.09.2014 року (а.с.41). В судовому засіданні представник позивача просила про задоволення вимог, вказуючи на те, що договір, відповідно до вимог законодавства, було автоматично пролонговано з січня 2013 року до вересня 2014 року, тобто на період користування машиномісцем відповідачем після закінчення строку дії договору, відповідачем частково здійснювалась оплата за вищевказаний період, а тому з неї підлягає стягненню заборгованість, інфляційні втрати та 3 % річних. Представник відповідача проти позову та даних тверджень представника позивача заперечувала, вказуючи на те, що умовами договору не передбачено автоматичне продовження строку дії договору, його строк дій встановлено у 1 рік, жодних додаткових угод у письмовій формі про продовження строку дії договору не укладалось, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів після закінчення строку дії договору. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача, в той час, як вважає заперечення представника відповідача обґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частинами 1, 2 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Як встановлено ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до ч.1,5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Як визначено ч.1 ст.763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Статтею 905 ЦК України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Аналізуючи зміст договору, укладеного між сторонами, в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що за своїм змістом та правовою природою даний договір є договором про надання послуг, як це визначили самі сторони договору. З огляду на це, положення ст.ст.759, 763, 764 ЦК України до даного договору не можуть бути застосовані, оскільки вони регулюють найм (оренду) майна, а до даних правовідносин необхідно застосовувати положення ст.ст. 901, 905 ЦК України, що регулюють надання послуг. З урахуванням положень ст. 905 ЦК України, даний договір є строковим, укладеним між сторонами строком на 1 рік, а тому, враховуючи відсутність будь-яких письмових угод щодо його пролонгації, строк його дії закінчився 21.10.2012 року. Таким чином, відсутні правові підстави для нарахування оплати, починаючи з 22.10.2012 року. Крім того, як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідач за період дії договору з 21.10.2011 року по 21.10.2012 року заборгованості не має. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що відповідач продовжувала користуватись послугами, частково сплачувала надані послуги, оскільки такі дії відповідача не свідчать про пролонгацію договору. Пролонгація договору мала бути здійснена лише на підставі відповідних письмових угод, які між сторонами не укладались. Крім того, суд враховує пояснення представника відповідача про те, що відповідачем вносились кошти за фактичне користування послугами. Доказів того, що в період, за які нарахована заборгованість, відповідач користувалась місцем для зберігання автомобіля, позивачем суду не надано, а тому вимоги про стягнення цієї заборгованості є необґрунтованими. Наведені обставини свідчать про необґрунтованість вимог позивача, а тому виключають можливість задоволення позову. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed