Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, де вказує, що 20 серпня 2000 року між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості, що останній безперешкодно користується її земельною ділянкою площею 5,200 га, у зв'язку із чим обробляв вказану земельну ділянку з цього періоду. 01 липня 2001 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,200 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що належала їй згідно сертифікату, на підставі, якого 26.01.2009 року їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно з якою [PERSON] отримала від позивача кошти в розмірі 120 000 гривень, передавши йому в користування земельну ділянку та надавши оригінали документів на земельну ділянку. Продавши земельну ділянку та отримавши за неї гроші, відповідач почала ухилятися від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи тяжким матеріальним станом. У зв'язку із тим, що позивач добросовісно, відкрито і безперервно користувався земельною ділянкою, яка належить [PERSON] протягом 15 років, 01 жовтня 2015 року звернувся до Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області із клопотанням про передачу вказаної земельної ділянки у власність, однак рішення з цього приводу так і не було прийнято. 10.11.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено усну угоду, за умовами якої [PERSON] зобов'язався оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідних державних установах в строк до 10.12.2015 року, про що було сплачено кошти у розмірі 3 000 грн. Відповідач до цього часу зобов'язання не виконав. Таким чином, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду, де він прохає визнати за ним право власності на земельну ділянку за набувальною давністю та стягнути сплачені кошти. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 5,200 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщена на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010912300037 належить [PERSON]. 20 серпня 2000 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленості, що позивач безперешкодно користується її земельною ділянкою площею 5,200 га, у зв'язку із чим обробляв вказану земельну ділянку з цього періоду. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] від позивача отримала грошові кошти в розмірі 120 000 гривень, про що свідчить її власноручно написана розписка від 01 липня 2001 року, та в свою чергу згідно угоди передала позивачу у власність та користування земельну ділянку. Так, згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та у відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну. Статтею 119 ЗК України визначено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Судом беззаперечно встановлено факт, що позивач добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою, яка належить [PERSON] протягом 15 років, у зв'язку із чим отримав право на передання вказаної земельної ділянки у власність, однак вказане питання не вирішено органами місцевого самоврядування. Позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю обґрунтовані та підтверджуються матеріалами справи, тому суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов в цій частині. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення коштів з відповідача - [PERSON] не знайшли своє підтвердження, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial