Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право на отримання аліментів [PERSON] з нього [PERSON], призначених рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 травня 2010 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 19 квітня 1980 року по 27 січня 2010 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 травня 2010 року з нього в користь [PERSON] стягуються аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 300 гривень щомісячно. Впродовж сплати ним аліментів життєві обставини кардинально мінялися. В 2012 році він вже звертався до суду з позовом про припинення стягнення з нього аліментів. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 вересня 2012 року його позов було задоволено, однак таке не набрало законної сили, та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2013 року було скасоване. З 01 лютого 2015 року він є пенсіонером по віку, а відтак сам став непрацездатним. З 20 квітня 2015 року він ніде не працює та окрім пенсії, жодних доходів не отримує. Зазначає, що у відповідачки [PERSON] є дочка [PERSON], [INFO], яка і зобов'язана утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснив, що на даний час немає жодних інших доходів, окрім пенсії по віку в розмірі 11914грн., а тому позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов заперечили, надали суду пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях. Зазначили, що відповідач [PERSON] є непрацездатною, визнана інвалідом II групи безтерміново, окрім пенсії в розмірі 1086 грн. жодних доходів не отримує. Її стан здоров'я незадовільний, вона постійно перебуває на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні, що потребує значних коштів. Стверджує, що позивач використовує будь-які засоби для того, щоб припинити право відповідача на утримання, зокрема раніше його було знято з обліку Львівському міському центрі зайнятості як безробітного у зв'язку з виявленням факту подання недостовірних даних. Окрім цього, позивач за весь час обов'язку сплати аліментів не виконував його, станом на 01 березня 2015 року заборгованість позивача по виплаті аліментів становила 16000грн., яка до цього часу так і не погашена. Після встановлення місця праці позивача [PERSON] в ЛКП «Граніт» та відповідно направлення виконавчого провадження з Сихівського до Залізничного ВДВС ЛМУЮ, він відразу ж звільнився за власним бажанням. Вважає, що позивачем не надано жодних доказів того, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу. Позивач й надалі є засновником ПП «Світлана-Квіт», яке не перебуває у стані припинення чи банкрутства. Зазначає також, що позивач [PERSON] згідно нотаріально посвідченого договору позики від 13 травня 2013 року позичив у відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 35000грн., які так і не повернув. Вважає, безпідставними покликання позивача на те, що утримувати [PERSON] повинна її дочка [PERSON], оскільки остання безробітна та має на утриманні двох малолітніх дітей, а тому позбавлена можливості надавати матеріальну допомогу своїй матері. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов до задоволення не підлягає виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що в період 19 квітня 1980 року по 27 січня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 2 жовтня 2003 року відповідача [PERSON] визнано непрацездатною, встановлено інвалідність II групи у зв'язку з загальним захворюванням безтерміново, рекомендовано лікування в невропатолога, що стверджується довідкою МСЕК серії ЛВА -1 №194523 від 09.10.2003р. (а.с.21). Відповідно до ч.ч.1-4 ст.75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного; право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу; непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи; один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного; право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу; непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи; один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 вересня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2010 року, з позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання непрацездатної дружини [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 300грн., щомісячно, починаючи з 18 лютого 2009 року (а.с.3). Як встановлено в судовому засіданні, раніше позивач [PERSON] вже звертався до суду з позовом про припинення права [PERSON] на утримання. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 вересня 2012 року його позов був задоволений, однак рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2013 року таке було скасовано, та в задоволенні позову відмовлено (а.с.4, 5-6). Пункт 2 ч.3 ст.82 Сімейного кодексу України, на який покликається позивач при зверненні до суду з даним позовом передбачає, що право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.З ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено вищезазначеними рішеннями суду, [PERSON] потребує матеріальної допомоги, яку фінансово спроможний надавати [PERSON], який займається підприємницькою діяльністю, є директором, бухгалтером, засновником ПП «Світлана-Квіт» та володіє кількома транспортними засобами. Як вбачається з пояснень відповідача та її представника, незважаючи на наявність вищезазначених рішень суду, які набрали законної сили, про стягнення з [PERSON] аліментів, він не сплачує таких, має заборгованість в розмірі 16000грн., що останнім не заперечується. Судом встановлено, що на даний час стан здоров'я відповідача [PERSON] незадовільний - післяопераційна кіста головного мозку з ознаками продовженого росту, що потребує відповідного лікування, фінансових витрат, що стверджується представленими суду витягами із медичної карти та іншими медичними документами (а.с.33-38, 60-61). Як вбачається з представленої позивачем [PERSON] копії трудової книжки, раніше (на час винесення рішення суду про стягнення з нього аліментів) він не працював, лише 26 вересня 2014 року був прийнятий на посаду директора ЛКП «Граніт», а 20 квітня 2015 року - звільнений із займаної посади за власним бажанням (а.с.8-9). Згідно довідки управління пенсійного фонду України у Галицькому районі м.Львова від 05 травня 2015 року, позивач [PERSON] з 01 лютого 2015 року отримує пенсію за віком в розмірі 1914,75грн. (а.с.7). Відповідач [PERSON] також знаходиться на обліку в Управлінні пенсійного фонду Галицького району м.Львова та отримує пенсію в розмірі 1086грн. (а.с.48). Як вбачається витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємств від 07.07.2015р., позивач [PERSON] й надалі являється засновником ПП «Світлана-Квіт», яке не перебуває у стані припинення чи банкрутства (а.с.43-47). Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 07.08.2015р., відповідач [PERSON] за період з 01.01.2012р. по 31.03.2015р. отримувала дохід лише в II та III кварталах 2012 року в розмірі 594,70грн. та 300грн. відповідно, позивач [PERSON] за період з 01.01.2012р. по 31.03.2015р. отримував дохід в II, III та IV кварталах 2012 року в розмірі 253,86грн., 1505,06грн. та 815,99грн., в подальшому в II, III та IV кварталах 2012 року в розмірі 117,65грн., 487,64грн. та 10615,45грн., а також в I кварталі 2015 року в розмірі 7362,75грн. та 1001,94грн. (а.с.54-58). Суд не приймає покликання позивача [PERSON] на те, що з 01 лютого 2015 року він отримує пенсію за віком в розмірі 1914,75грн., а з 20 квітня 2015 р. звільнився за власним бажанням, як обставини, що погіршили його матеріальне становище та він неспроможний більше надавати матеріальну допомогу своїй колишній дружині, виходячи з наступного. Так, на момент винесення рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - 12 травня 2010 року, [PERSON] згідно відомостей, які містяться в його трудовій книжці - не працював, а також і пенсії за віком не отримував. Жодних доказів зміни будь-яких інших обставин, на підставі яких судом при вирішенні вищезазначеної справи про стягнення аліментів, було зроблено висновок про фінансову можливість [PERSON] надавати матеріальну допомогу [PERSON] позивачем суду не надано та в матеріалах справи такі відсутні. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 75, 76, 82 СК України, та

Outcome: dismissed