Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням змін, просив стягнути з державного підприємства «Хмельницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі Інститут): заборгованість по заробітній платі в сумі 16 926 грн. 07 коп., невиплачену допомогу з тимчасової втрати працездатності в сумі 3847 грн. 22 коп.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати (далі компенсація) в загальній сумі 16422 грн. 34 коп. за показниками приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації станом на липень 2016 року; моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 280 робочих днів в загальній сумі 41286 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 4304 грн. 40 коп., за 2015 рік - 3293 грн. 45 коп. В обґрунтування позову зазначав, що він з 28.01.2013 року був призначений на посаду директора Інституту, а 02.09.2015 року звільнений з посади за угодою сторін. На час звільнення відповідач заборгував виплату для нього заробітної плати за період з грудня 2013 року по вересень 2015 року в загальній сумі 43 280 грн. 41 коп., частину якої станом на 11.10.2016 року виплачено, а залишок невиплаченої суми заробітку складає 16 926 грн. 07 коп. Оскільки Інститут несвоєчасно здійснює виплату йому заробітної плати, а тому просив суд стягнути зазначені вище суми коштів. В судовому засіданні [PERSON] та його представник заявлений позов підтримали. Представник відповідача адвокат Терлич В.Г. позов заперечив, пояснив, що несвоєчасна виплата заробітної плати відбулась не з вини Інституту, а причиною цьому стали дії [PERSON] як керівника, через що відсутні підстави стягувати з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду, як про це просить [PERSON] Також представник Інституту зазначив, що не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення матеріальних допомог на оздоровлення за 2014 та 2015 роки, оскільки її умови регламентуються колективним договором Інституту, пункт 7.3 якого передбачає можливість надання щорічної разової матеріальної допомоги працівникам у разі наявності коштів, яких у вказані періоді у відповідача не було, про що свідчать дані наказів № 7-в від 17.03.2014 року та № 21-в від 13.03.2015 року про надання [PERSON] щорічних відпусток, де відсутні посилання на проведення виплати матеріальних допомог. Щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати представник відповідача вказував, що не підлягає компенсації сума несвоєчасно виплаченої для позивача матеріальної допомоги за 2013 рік в розмірі 5663 грн. 69 коп., оскільки вона має разовий характер. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановлено, що Державним агентством земельних ресурсів України 28.01.2013 року укладено з [PERSON] контракт, за яким останнього призначено на посаду директора Інституту на термін з 28.01.2013 року по 27.01.2016 року включно. 02.09.2015 року позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення відповідач мав перед позивачем борг по невиплаченій заробітній платі, а також матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги з тимчасової втрати працездатності в загальній сумі 43 280 грн. 41 коп., про що свідчать дані довідки, виданої Інститутом для [PERSON] 29.03.2016 року (а.с.21). Починаючи з 31.03.2016 року відповідач періодичними платежами став виплачувати позивачу зазначену заборгованість, розмір якої станом на 11.10.2016 року зменшився до 16 926 грн. 07 коп. - борг по заробітній платі і матеріальної допомоги на оздоровлення та 3847 грн. 22 коп. - борг по допомозі з тимчасової втрати працездатності, що сторонами визнається і не заперечується. Вирішуючи питання законності позовних вимог, суд зазначає про таке. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За положеннями частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у своїй постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 виклав правовий висновок про те, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, які викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є, зокрема день фактичного розрахунку. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі наведених норм з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] існуюча станом на 11.10.2016 року заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 16 926 грн. 07 коп. та допомоги з тимчасової втрати працездатності в сумі 3847 грн. 22 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з дати звільнення по день ухвалення судового рішення. Суд не приймає до уваги доводи представника Інституту щодо відсутності підстав для стягнення позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку із мотивів, що така затримка виникла не з вини відповідача, а через дії [PERSON], як бувшого керівника Інституту, який повинен був сам забезпечити собі своєчасне проведення виплати заробітної плати та всіх належних сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина власника. Однак, вина власника не виключається при відсутності коштів у підприємства, наявних фінансових труднощах тощо. Також суд зазначає, що відповідач не надав належних і допустимих доказів, які би з достовірністю свідчили, що причиною затримки у проведенні з позивачем розрахунку при звільненні були саме винні, протиправні дії [PERSON], як керівника Інституту. Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку визначено, що середній заробіток, зокрема за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. За положеннями пункту 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті у вказаних випадках, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Після цього проводиться множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як вбачається із наданих відповідачем даних про заробіток (а.с.58), позивач перед датою його звільнення 02.09.2015 року у серпні місяці не працював, а тому середній заробіток слід розраховувати, виходячи із попередніх двох місяців роботи, якими є липень, червень 2015 року, у котрих [PERSON] відпрацював відповідно 6 та 12 робочих дні, за що для нього нарахована заробітна плата у розмірах 3527 грн. 65 коп. та 3593 грн. 58 коп. Відтак, його середньоденний заробіток становить - 395 грн. 62 коп. (3527,65 грн. + 3593,58 грн. : на 18 робочих днів). Отже, за 280 робочих днів затримки розрахунку [PERSON] мало би бути стягнуто 110 773 грн. 60 коп. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 280 робочих днів в сумі 41286 грн.

Outcome: partial