Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, просить визнати недійсним з моменту укладення Іпотечний договір №290TS10120323001 із змінами та доповненнями, укладений 23.03.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Селехман О.А. за реєстровим номером №732, а іпотеку, яка виникла на підставі зазначеного договору - визнати припиненою. До початку розгляду справи позивач змінив предмет позову та уточнив позовні вимоги та просить визнати недійсним з тих самих підстав також Іпотечний договір №290015251REVOLLINE1 з змінами та доповненнями, укладений 07.02.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Селехман О.А. за реєстровим номером №502, а іпотеку, яка виникла на підставі зазначеного договору - визнати припиненою. Свої вимоги мотивує тим, що за договором купівлі-продажу №357, укладеним товариством з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. за №36 від 31.01.2001, позивач придбав вбудовані приміщення площею 269,3 кв. м, розташовані в м. Ужгороді на вул. Корзо, 17. На підставі цього договору виконавчим комітетом Ужгородської міської ради рішенням №257 від 15.10.2003 було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин «Взуття» загальною площею 269,3 кв.м. Право власності позивача зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 3921798 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно виданий КП «Ужгородський МБТІ» 15.12.2003 №2296381, запис №1272 в книзі №7). Позивач вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.05.2015, задоволено позов ТОВ «Магазин «Взуття» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та витребувано нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщення част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м, розташовані в м.Ужгороді на вул.Корзо, 17. Названими судовими рішеннями встановлено, що нерухоме майно (вбудовані приміщення літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м) вибуло з володіння товариства поза його волею. Позивач зазначає, що [PERSON] не набула права власності на нерухоме майно та не могла передавати його в іпотеку третім особам. Зазначає, що укладення договорів іпотеки та обтяження, які виникли на підставі таких договорів, порушують права позивача. В додаткових поясненнях вказує, що право власності позивача не припинилось із втратою ним нерухомого майна, і весь час дійсним власником залишалось Товариство, що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України у справі №6-1цс15 від 11.02.2015р. У судовому засіданні представник позивача свій позов підтримав, пославшись обставини, викладені в позовній заяві та поясненнях, просив задовольнити уточнені позовні вимоги, викладені в заяві про зміну предмету позову. У судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, вказавши, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на спірне майно зареєстровані за [PERSON], а тому вона могла розпоряджатись ним та перевидавати в іпотеку. Зазначає, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги відповідачем не визнаються, а позивачем не надано суду належних доказів на їх підтвердження. Вважає, що з укладених договори іпотеки виникли права та обов'язки тільки для його сторін, і вони не порушують жодних права позивача. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц позов ТОВ «Магазин «Взуття» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 07.07.2011, укладений ТОВ «Магазин «Взуття» та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №1332. Витребувано на користь позивача з володіння [PERSON] нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер майна - 3921708, розташовані на [ADDRESS], шляхом його передачі в натурі. Витребувано на користь позивача з володіння [PERSON], [PERSON] нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер майна 36233656, розташовані на [ADDRESS], шляхом його передачі в натурі. Таким судовим рішення встановлені наступні обставини щодо позивача та відповідачів в даній справі: ТОВ «Магазин «Взуття» на підставі договору купівлі - продажу №357 від 31.01.2001, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, придбало нерухоме майно - вбудовані приміщення площею 269 кв.м по [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н. Д. за №36 від 31.01.2001. На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради №257 від 15.10.2003 виконкомом було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин «Взуття» загальною площею 269,3 м кв. Право власності ТзОВ «Магазин «Взуття» зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №3921708 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданий КП «Ужгородське МБТІ» 15.12.2003 №2296381, номер запису 1272 в книзі №7); 07.07.2011 директор товариства [PERSON], діючи від імені ТОВ «Магазин «Взуття», на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1332, продала [PERSON] нерухоме майно - будівлю магазину «Взуття» площею 134,8 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS]; 07.03.2012 [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №392, подарував 1/2 частину придбаного у ТОВ «Магазин «Взуття» приміщення [PERSON]; 16.03.2012 [PERSON], яка за дорученням представляла інтереси [PERSON], та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір про поділ жилих приміщень в натурі, за яким [PERSON] набула право власності на вбудовані приміщення част. «А» 1-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв. м, а [PERSON] набув право власності на вбудовані приміщення част. 1-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв. м; 23.03.2012 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу №769, за яким [PERSON] продав [PERSON] належне йому нерухоме майно, а саме: вбудовані приміщення част. «А», 1-го поверху (поз. 1, 2), площею 67,4 кв.м. по [ADDRESS]; 23.03.2012 року [PERSON], як власник всього проданого Товариством приміщення, у якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором кредиту у розмірі 900000 грн. уклала договір та передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» вбудовані приміщення част. «А» - 1 поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м. Вартість предмету іпотеки сторони оцінили в 1833347 грн. 05.04.2012 року [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], уклала з [PERSON] договір дарування, за умовами якого вбудовані приміщення час. «А» - 1-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] подаровані [PERSON]; 08.07.2013 року [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №1114, продала свою частку нерухомості [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, по 1/2 частині кожному. При задоволенні позову у справі №308/12227/13-ц суд встановив, що рішення загальних зборів ТОВ «Магазин «Взуття» від 06.07.2011 не могло бути підставою для продажу нерухомого майна на умовах визначених договором, оскільки істотні умови договору щодо предмету, ціни договору в момент вчинення правочину суперечили волі товариства в особі його вищого органу управління, а директор товариства [PERSON] не мала належним чином оформлених повноважень на укладення такого правочину, що майно вибуло з володіння власника - ТОВ «Магазин «Взуття» поза його волею. Рішенням Господарського суду Закарпатської області у справі № 907/907/13 від 23.10.2013, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2014, рішення загальних зборів ТОВ «Магазин «Взуття» від 06.07.2011, оформлене протоколом №7, визнане недійсним. На підставі ч.1 ст. 216 ЦК України, згідно з якою недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, суд встановив, що у [PERSON] (набувача майна за договором купівлі - продажу) не виникло право власності на майно - нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] відтак не виникло право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. На підставі ст. ст.388, 658, 1212, 1213 ЦК України суд також встановив, що наступні набувачі майна [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також не набули права власності на спірне нерухоме майно. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 у справі №308/12227/13-ц рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 у даній справі змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення абзац із посиланням на норми ст.ст. 1212-1213 ЦК України. Змінено резолютивну частину рішення в частині розподілу судових витрат. В решті рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 у справі №308/12227/13-ц залишено без змін. Вказані судові рішення набрали законної сили та є чинними. Відповідно до ст.61 ЦПК України встановлені судовими рішеннями обставини щодо сторін в даній справі не підлягають повторному доказуванню при вирішенні цього спору за участі осіб, щодо яких таких обставини були встановлені. Також вказані обставини підтверджені письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, які були досліджені судом в судовому засіданні. Матеріалами справи підтверджено, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 щодо витребування у боржників нерухомого майна було примусово виконане органом Державної виконавчої служби згідно з актами державного виконавця від 24.07.2015. Також факт виконання рішення суду було встановлено також ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17.11.2015р. у справі №308/12227/13-ц, яка міститься в матеріалах справи. Позивач оспорює іпотечні договори, укладені між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» предметом яких було нерухоме майно, що належало позивачу на праві власності та вибуло з його володіння. З матеріалів справи вбачається, що 23.03.2012 року [PERSON], як власник всього проданого Товариством приміщення, у якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором кредиту у розмірі 900000 грн. уклала Іпотечний договір №290TS10120323001, за яким передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» вбудовані приміщення част. «А» - 1 поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м. Іпотечний посвідчений приватним нотаріусом Селехман О.А. за реєстровим номером №732. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, наявної в матеріалах справи, встановлено, що приватним нотаріусом Селехман О.А. внесено запис до Державного реєстру речових прав запис про виникнення іпотеки на підставі договорі іпотеки, виданого 23.03.2012р. за яким іпотекодавцем є [PERSON], а іпотекодержателем є ПАТ «Укрсоцбанк». Розмір забезпеченого зобов'язання 900 000 грн. Згодом 07.02.2013р. уклала в якості забезпечення своїх зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії в розмірі максимального ліміту 200 000 грн. уклала Іпотечний договір №290015251REVOLLINE1, за яким передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» вбудовані приміщення част. «А» - 1 поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв.м. Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Селехман О.А. за реєстровим номером №502. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, наявної в матеріалах справи, встановлено, що приватним нотаріусом Селехман О.А. внесено запис до Державного реєстру речових прав запис про виникнення іпотеки на підставі договорі іпотеки за номером 502, виданого 07.02.2013р. за яким іпотекодавцем є [PERSON], а іпотекодержателем є ПАТ «Укрсоцбанк». Розмір забезпеченого зобов'язання не зазначено. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями оспорюваних правочинів, які ухвалою суду від 04.02.2016р. витребовувались в порядку ст.137 ЦПК України від приватного нотаріуса Селехман О.А. та ПАТ «Укрсоцбанк», а також надавались сторонами. Так, за положеннями частин першої та другої ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу. За змістом ст.ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Частиною третьою ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, для правильного вирішення спору в даній справі підлягає з'ясуванню одночасна наявність таких умов: невідповідність оспорюваного договору вимогам закону на час укладення цього правочину; порушення у зв'язку з вчиненням оспорюваного договору прав і охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем, на яке може бути звернене стягнення. Іпотека, в силу ст. 575 ЦК України, є окремим видом застави нерухомого майна. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки. Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що предметом іпотеки може бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, зокрема, що нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення. Згідно зі статтею 1, частиною першою ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим законом. До них чинним законодавством, зокрема, віднесено, зокрема, будівлі, споруди, підприємство як майновий комплекс, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що Іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно в майбутньому. Об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить Іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання; нерухоме майно може бути відчужене Іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Як зазначено вище, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 року по справі №308/12227/13-ц, яке в установленому порядку набрало законної сили, витребувано від [PERSON], майно яке було предметом іпотечних договорів та встановлено належність такого майна під час укладення оспорюваних правочинів на праві власності позивачу. Верховний Суд України в постанові від 11.02.2015р. у справі № 6-1цс15 сформулював провий висновок: у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України у разі, якщо майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. За таких обставин, врахувавши правову позицію Верховного Суду України, суд дійшов вірного висновку, що [PERSON] передала в іпотеку згідно іпотечних договорів від 23.03.2012р. та від 07.02.2013р. спірне майно, не маючи на це законного права, оскільки таке майно вибуло з володіння позивача поза його волею та могло бути витребуване в неї відповідно до ст.388 ЦК України. Іпотекодавець за спірними договорами не набув статусу власника нерухомого майна, котре було предметом іпотеки. Судом відхиляються заперечення відповідача про те, що саме [PERSON] є власником спірного спірного майна (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна [NUMBER]) в зв'язку з тим, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності зареєстровано на праві власності за відповідачем, а тому вона могла вчиняти щодо нього будь-які правочини, в тому числі передавати в іпотеку. Такі доводи спростовуються вищенаведеними висновками суду. Дійсним власником нерухомого майна є позивач, таке право в нього в порядку та з підстав визначених ст.346 ЦК не припинялось, до інших суб'єктів не перейшло, і сам по собі запис про реєстрацію речових прав на спірне майно за відповідачем зазначених обставин не змінює. Отже, судовим рішенням, яке за правилами ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення при вирішенні даного спору, підтверджено відсутність у [PERSON] права власності на нерухоме майно, передане в іпотеку. Таким чином, в даному випадку відсутня обов'язкова умова для дійсності договору іпотеки - документальне підтвердження Іпотекодавцем в майбутньому права на набуте ним у власність нерухоме майно. Враховуючи, що в іпотеку передано майно всупереч приписам ст.5 Закону України «Про іпотеку», позовні вимоги про визнання договорів іпотеки недійсними слід задовольнити. За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутність права власності на майно, що передане в іпотеку, свідчить про невідповідність оспорюваного договору вимогам частини першої ст.203 ЦК України, і відповідно до частин першої та третьої ст. 215 цього Кодексу, і є підставою для визнання оспорюваних правочинів - Іпотечних договорів від 23.03.2012р. та від 07.02.2013р. недійсним з моменту їх укладення. Крім того, судом встановлено, що у зв'язку з вчиненням Іпотечних договорів від 23.03.2012р. та від 07.02.2013р., були порушені права та законні інтереси позивача - ТОВ «Магазин «Взуття», як законного власника зазначеного нерухомого майна, оскільки майно, яке було предметом оспорюваних Іпотечних договорів вибуло з володіння позивача без належних на то правових підстав. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і, в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Укладення оспорених договорів, а також обтяження, які виникли на їх підставі порушують права позивача як дійсного власника спірного майна, обметуть його в реалізації ним своїх правомочностей гарантованих Конституції України та законами України. Згідно ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Згідно ч.3 вказаної статті відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Тому одночасно підлягають до задоволення і вимоги про визнання іпотеки, яка виникла на підставі недійсних договорів, припиненою. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 20 березня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 24 березня 2017 року.

Outcome: approved