Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобовязати відповідача звільнити земельну ділянку кадастровий номер 4610136800:041:004:0032, загальною площею 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові по вул. Сихівській, 2 шляхом демонтажу обєкта площею 66,1 кв.м. В обгрунтування позову покликаються на те, що відповідно до договору оренди землі від 30.03.2010 року відповідачу передано в оренду земельну ділянку, кадастровий № 4610136800:041:004:0032, загальною площею - 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові на вул.Сихівській, 2. Вказаний договір було укладено на період 3 роки до 18.12.2011 року. Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.09.2012 року визнано недійсною окрему частину правочину від 30.03.2010 року, а саме: запис «до 18 грудня 2011 року» у п.8 договору оренди. Відтак, згідно із рішенням суду у справі термін дії договору оренди землі від 30.03.2010 року № С-1692 завершився 30.03.2013 року. Згідно із інформацією наданою Департаментом містобудування Львівської міської ради, жодних договірних відносин, щодо використання земельної ділянки кадастровий № 4610136800:041.004:0032, загальною площею - 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові на вул.Сихівській, 2, після припинення дії договору оренди землі від 30.03.2010 року № С-1692 не виникало. Львівська міська рада передавала у користування вищевказану земельну ділянку для обслуговування малої архітектурної форми, що вказує на те, що Львівська міська рада не погоджувала відповідачу забудову земельної ділянки по вул.Сихівській, 2 у м.Львові. Відповідно до пункту 3 договору оренди землі від 30.03.2010 року в оренду передавалась земельна ділянка без об'єктів нерухомого майна, а тому, земельна ділянка площею 0,0056 га кадастровий № 4610136800:041:004:0032 на момент передачі в оренду була вільною. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на даний час за адресою: м.Львів, вул.Сихівська,2 знаходиться об'єкт площею 66,1 кв.м, що перебуває у власності відповідача. Відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Львівська міська рада, яка є власником спірної земельної ділянки (кадастровий № 4610136800:041:004:0032, загальною площею - 0,0056 га) не погоджувала встановлення на ній будь-яких об'єктів, зокрема і площею 66,1 кв.м. Просить позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] 29.08.2014 р. він є власником нежитлового приміщення магазину за адресою м.Львів, вулл. Сихівська, 2 Б-1. 08.02.2012 року (ще коли договір оренди землі був діючим) змінився правовий статус тимчасової споруди за адресою м. Львів вул. Сихівська 2 Б-1 на «Окремо стоячу нежитлова будівля на вул.. Сихівська 2 Б-1 в м. Львові зведена та фундаментально пов'язана з земельною ділянкою, класифікується як капітальна споруда, використовується за цільовим призначенням, відповідає державним будівельним нормам та вимогам надійності і можливості безпечної експлуатації», загальною площею 66,1 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 08.02.2012 року. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Із договору оренди землі від 30.03.2010 року вбачається, що позивач на підставі ухвали № 899 від 07.06.2007 року «Про затвердження Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення у м. Львові» та ухвали Львівської міської ради № 2311 від 18.12.2008 року «Про затвердження Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини Програми комплексного благоустрою території міста» надає ФОП [PERSON] у строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер 4610136800:04:004:0032, площею 0,0056 га, яка знаходиться у м.Львові на вул. Сихівській, 2 для обслуговування малої архітектурної форми. Судом встановлено, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення магазину позначені літ. «Б-1», що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Сихівська, 2, загальною площею 66,1 кв.м., на підставі договору дарування нежитлового приміщення посвідченого 29.08.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] укладеного між ним та [PERSON] Як вбачається із вищевказаного договору дарування нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці площею 0,0056 га, кадастровий номер 4610136800:04:004:0032, згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель землекористувачами, угіддями, виданої Відділом Держземагентства у м.Львові 26 серпня 2014 року № 40/01-15/3169. З огляду на те, що правочин з придбання майна відповідачем не оспорений, недійсним не визнаний, відтак, в силу ст.204 Цивільного кодексу України є правомірним. На підставі вказаного правочину здійснено державну реєстрацію права власності відповідача на нежитлові приміщення, а тому такий на даний час є її власником. Відповідно до ч.5 ст. 125 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Судом встановлено, що 01.03.2016 року відповідач, як власник нерухомого майна звернувся до ТзОВ « Геодезично - будівельний стандарт» про виготовлення технічної документації на земельну ділянку на вул. Сихівській 2 Б. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи те, що відповідач є власником нежитлового приміщення магазину, що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Сихівська, 2, право власності на яке набуте у встановленому законом порядку, зважаючи положення ст.125 Земельного кодексу України, яка дає право відповідачу за даних обставин на право користування земельною ділянкою, на якій розташроване належне йому приміщення, суд вважає, що позовні вимоги про демонтаж нерухомого майна є безпідставними та такими, що призведуть до порушення права власності відповідача . З огляду на наведені обставини суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі ст.125 Земельного кодексу України, ст.ст. 204, 321, 328, 376 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed