Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь моральну шкоду у сумі 50\~000 гривен та матеріальну шкоду у сумі 47\~549,75 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 21.12.2013 о 12.00 годині року у м.Харкові по вул.Короленка сталося ДПТ за участю водія [PERSON] на автомобілі Suzuki SX4 д.н. АХ 5751СХ та водія [PERSON] на автомобілі BMW 530 д.н АХ 8445АТ. Постановою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 28.01.2014 року доведено винність відповідача у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 21.08.2014 року стягнуто на користь позивача з СТзДВ «Гарантія» суму страхового відшкодування, яка становить 47\~549,75 грн. Однак на теперішній час вказане рішення Ленінського районного суду м.Харкова не виконано, СТзДВ «Гарантія» суму страхового відшкодування не виплатило, від належного виконання своїх зобовязань ухиляється. Матеріальну шкоду, завдану [PERSON] по теперішній час ані відповідачем, ані СТзДВ «Гарнтія» не виплачено. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, пережитими у звязку із самим фактом дорожньо-транспортної пригоди та тим, що він не міг певний період часу користуватися всіма благами та перевагами транспортного засобу. Зокрема, оперативність у вирішенні всіх необхідних побутових потреб та виконання своїх робочих обовязків, повязаних із здійсненням підприємницької діяльності. Окрім того, одразу після відновлювального ремонту, автомобіль на порядок втратив свою вартість і тепер продати його за гідні кошти неможливо. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 50\~000 грн. В судове засідання позивач не звявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти вимог заяви, в обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що сума матеріальної шкоди стягнута з страхової компанії на користь позивача на підставі рішення суду від 21.08.2014 року, а також позивачем не надано доказів в обґрунтування завдання йому моральної шкоди у розмірі 50\~000 грн. саме її діями. Суд, заслухавши пояснення представника позивач та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази кожний окремо та у їх взаємозвязку, дійшов наступних висновків. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Постановою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 28.01.2014 року [PERSON], [INFO], визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст..124 КУпАП. Зазначена постанова суду набула чинності, доказів її скасування до суду не надано. Вказаним судовим рішенням встановлено, що 21.12.2013 року о 12.00 годині в м.Харкові [PERSON] керувала автомобілем Suzuki SX4 д.н. АХ 5751СХ, рухалась по вул..Короленка в м.Харкові та на перехресті з пр.Московським не виконала вимоги знаку 2.1 (надати дорогу) допустила зіткнення з автомобілем BMW 530 д.н АХ 8445АТ, у звязку з чим автомобіль було пошкоджено, завдано матеріальну шкоду. Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду по справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно вимог ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст.22 ЦК України встановлено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом із цим, правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV\~ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст..ст.3, 5). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 21.08.2014 року позовні вимоги [PERSON] до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про стягнення суми страхового відшкодування та суми пені, задоволено у повному обсязі. Стягнуто із Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування 47549,75 грн. та пеню в розмірі 1237,60 грн.. Зазначене судове рішення набуло чинності доказів його скасування до суду не надано. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На виконання рішення суду від 21.08.2014 року Ленінським районним судом м.Харкова 29.09.2014 року видано виконавчий лист. Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м.Києві [PERSON] від 28.05.2015 року повернуто вищевказаний виконавчий документ стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ту обставину, що вимога позивача у договірному зобовязанні страховиком не виконана та він не одержав страхове відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди, деліктне зобовязання, що виникло між ним та особою, яка завдала такої шкоди, вважається не припиненим, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 47549,75 грн.. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В силу ч.2 ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положення п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач вказував, що в результаті самої події ДТП він переживав душевні страждання, з пошкодженням його автомобіля він не міг певний період часу користуватися всіма благами та перевагами свого транспортного засобу у вирішенні всіх побутових потреб та виконанні робочих обовязків у здійсненні підприємницької діяльності, а також посилався на втрату його автомобілем товарного вигляду. З врахуванням доведеності вини відповідача [PERSON] у заподіянні позивачу майнової шкоди, суд дійшов висновку, що внаслідок винних дій останньої позивачу також завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача та порушення нормальних (звичних) умов проживання останнього у своєму повсякденному житті. Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженності та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги в повному обсязі, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру саме на суму, заявлену в позові. Разом із цим, враховуючи характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав повивач внаслідок пошкодження його майна, яке є у нього в користуванні, що змусило його в деякій мірі змінити постійний спосіб свого життя, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині у сумі 2000 грн.. Розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial