Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 24 285,08 доларів США, що складає 194 037,80 грн., боргу за кредитним договором та понесені при подачі позову до суду судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачем на підставі кредитного договору від 18.06.2008 р. №LVH9AN02001832 відповідачу надано кредит у розмірі 12 539,87 доларів США на термін до 17.06.2015 р. на умовах, визначених договором. Відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за вказаним договором та заборгованість станом на 27.01.2014 р. становить 24 285,08 доларів США, що еквівалентно 194 037,80 грн., яку і просить стягнути з відповідача. В судове засідання представник позивача не з'явився, хоча позивач належним чином в порядку ст.ст.74-76 ЦПК України викликався до суду; в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача, в якому просить позов підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити та розглядати справу у відсутності їх представника. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, хоча представнику відповідача належним чином в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України під розписку в суді вручено повістку про судове засідання. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача та його представника, в яких покликаються на реалізацію предмета застави - автомобіля, який передано банку, для погашення заборгованості; вважають, що розрахунок не містить детальної інформації щодо заборгованості, з посиланням на відповідні платіжні документи, а також не відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»; заявляють про строк позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). У зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 18.06.2008 р. між позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (кредитодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) укладено кредитно-заставний договір №LVH9AN02001832, згідно з яким банк зобов'язується надати позичальнику кредит на умовах, визначених сторонами, в розмірі 12 539,87 доларів США на придбання автомобіля терміном повернення до 17.06.2015 р. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних, а позичальник зобов'язався щомісячно сплачувати банку заборгованість у розмірі 273,54 доларів США, яка включає погашення заборгованості за кредитом, винагороду та проценти за користування ним, відповідно до Графіку погашення кредиту - (Додаток №1 до договору), що є невід'ємною його частиною. При цьому, в заставу банку передано автомобіль марки «DAEWOO» д.н. [NUMBER], належний позичальнику на праві власності, та вартість якого оцінено сторонами у 54 510 грн. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином, належними сторонами відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання Позивачем умови укладеного кредитного договору виконано, зокрема видано відповідачу кредитні кошти, що підтверджується ордером-розпорядженням від 18.06.2008 р. та платіжним дорученням від 18.06.2008 р. Вказане не заперечується відповідачем та його представником. Однак, судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо сплати платежів за кредитним договором не виконував та згідно з розрахунком позивача станом на 27.01.2014 р. утворилася заборгованість на загальну суму 24 285,08 доларів США, що складає 194 037,80 грн., яка складається з наступного: 8584,50 доларів США - заборгованість за кредитом; 4240,21 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1242,11 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 9032,03 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина) та 1154,94 доларів США - штраф (процентна складова). Даний розрахунок заборгованості складений у відповідності до умов кредитного договору та вимог ЦК України, а відтак приймається судом до уваги як такий, що підтверджує суму боргу відповідача перед позивачем. Щодо доводів відповідача та його представника на невірність та неповноту розрахунку, то такі, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України з наданням доказів у відповідності до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України, жодним чином не обґрунтовані та не доведені, власного розрахунку ними не надано, а тому у суду немає підстав сумніватися у його правильності. Покликання на те, що згаданий розрахунок не відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», яка передбачає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, є безпідставним, оскільки розрахунок боргу, наданий суду, не є первинним документом та не є підставою для бухгалтерського обліку. Розглядаючи питання застосування строку позовної давності при стягнення боргу, заявленої відповідачем та його представником у порядку ст.267 ЦК України, суд враховує наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). У ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ст.258 ЦК України для окремих видів вимог встановлено спеціальну позовну давність: скорочену або більш тривалу порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України). Разом з тим, у ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Зокрема, у кредитному договорі №LVH9AN02001832 від 18.06.2008 р. (п.14.11) сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Таким чином, враховуючи час звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки та розрахунок боргу, позовна давність до даної вимоги не спливла. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом дострокового стягнення з відповідача на користь позивача 24 285,08 доларів США, що складає 194 037,80 грн., заборгованості за кредитним договором. При цьому, сам факт лише передачі автомобіля - предмета застави банку згідно з актом від 29.04.2009 р.,за відсутності інших доказів, не може бути підставою для відмови в позові про стягнення боргу за кредитним договором. Також, згідно зі ст.88 ЦПК України, на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 1940,38 грн. судового збору. На підставі ст.ст.11, 256-259, 267, 525-527, 530, 536, 546, 549-550, 611, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: approved