Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі, еквівалентній 25944,00 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, штраф (пеню) за прострочення виконання відповідачем зобов'язань за договором позики в розмірі 1069500,00 грн., а також завдану моральну шкоду в розмірі 3129,61 грн. В обґрунтування позову зазначив, що між позивачем та відповідачем 01.10.2010 року було укладено договір позики валютних цінностей, згідно умов яких відповідач отримав від позивача валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 23500,00 доларів США, які зобов'язався повернути згідно узгодженого сторонами графіку з датою остаточного розрахунку не пізніше 01.10.2011 року. Проте відповідач свої зобов'язання щодо повернення позики виконав лише частково, в розмірі 2500,00 доларів США. Таким чином, неповернута частина позики складає 21000,00 доларів США. Крім того, оскільки договором позики не було визначено іншого розміру процентів, позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, розмір яких за період з 01.10.2010 року по 19.03.2013 року складає 4006,00 доларів США. Також просить стягнути з відповідача три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, розмір яких за період 06.04.2011 року по 19.03.2013 року складає 938,00 доларів США. Відповідно, всього просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 25944,00 доларів США. Крім того, зазначив, що умовами договору позики передбачено сплату відповідачем неустойки в розмірі 1500,00 грн. за кожний день прострочення виконання зобов'язання. Розмір такої неустойки за період з 06.04.2011 року по 19.03.2013 року, тобто за 713 днів, складає 1069500,00 грн. Крім того, невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, його нечесність та неправомірна поведінка спричинили позивачу душевні страждання, моральне виснаження, стрес і крайню форму фрустрації, кардинально змінили його світосприйняття і світогляд. Завдану йому моральну шкоду позивач оцінює в 3129,61 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та доводи, викладені в позові, в повному обсязі. При цьому представник позивача в судовому засіданні визнала ту обставину, що позивач був взятий під варту в квітні 2011 року. Відповідач, її представник в судовому засіданні позов не визнали. При цьому відповідач, допитана за її клопотанням та згодою в якості свідка, пояснила, що дійсно уклала договір позики з позивачем. У відповідності з умовами договору позики вона виконала зобов'язання щодо сплати перших п'яти платежів згідно узгодженого сторонами графіку. Ініціатором сплати чергових платежів завжди була вона - вона телефонувала позивачу, вони домовлялись про час та місце зустрічі в м. Харкові, під час якої вона віддавала позивачу грошові кошти за договором позики. Проте приблизно в квітні - травні 2011 року позивач перестав виходити на зв'язок, відповідати на телефонні дзвінки, незважаючи на її неодноразові спроби зв'язатись з ним, щоб продовжувати належним чином виконувати свої зобов'язання щодо повернення позики. Приблизно через 2 місяці, після її неодноразових дзвінків на телефон позивача та спроб зв'язатись з ним, її передзвонила особа, яка представилась братом позивача [PERSON] та зазначила, що гроші вона має віддавати йому. На її запитання, чому вона має віддавати гроші йому та де знаходиться позивач, їй нічого не пояснили. В подальшому до неї приходила жінка, яка представилась представником позивача та зазначила, що вона має віддавати гроші їй. Проте оскільки вказана жінка відмовилась пред'явити їй документи, які посвідчують її повноваження отримувати грошові кошти від імені позивача, вона відмовилась віддавати грошові кошти вказаній жінці. В зв'язку з наведеними обставинами вона була позбавлена можливості виконати зобов'язання за Договором позики та своєчасно віддати решту позики позивачу. Крім того, відповідач заперечувала суму позики, зазначену в договорі, та пояснила, що за вказаним договором отримала на руки 21500,00 доларів США, а не 23500,00 доларів США, як вказано в договорі. Відповідно, зазначила, що її заборгованість за договором позики складає 19000,00 доларів США, з урахуванням грошових коштів в розмірі 2500,00 доларів США, які вона віддала позивачу. При цьому не заперечувала, що підпис під договором позики, оригінал якого був пред'явлений суду представником позивача та наданий їй для огляду в судовому засіданні, виконано саме нею. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 01.10.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3139 (далі - Договір позики). Згідно умов вказаного договору відповідач отримала від позивача валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 23500,00 доларів США, які зобов'язалась повернути позивачу у порядку та строки, передбачені Договором позики, щомісячними платежами, з першим платежем не пізніше 01.11.2010 року та з датою остаточного розрахунку не пізніше 01.10.2011 року. В пункті 4 Договору позики також зазначено, що валютні цінності відповідач отримав ще до підписання цього договору. Згідно п. 3 Договору позики повернення позиченої суми грошей має бути здійснено в м. Харкові. Доводи відповідача відносно того, що позику було нею отримано в меншому розмірі, ніж зазначено у Договорі позики, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Частиною 2 ст. 1051 ЦК України передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із змісту ст. 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої ст. 218 ЦК, не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Враховуючи, що Договір позики був посвідчений нотаріально, крім того, відповідач в судовому засіданні не заперечувала свій підпис у вказаному договорі, суд не може визнати пояснення відповідача належним доказом того, що валютні цінності нею були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. На винятки, передбачені ч. 2 ст. 1051 ЦК України, відповідач не посилалась. За таких обставин суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в позику валютних цінностей в розмірі 23500,00 доларів США. За договором позики, відповідно до статі 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики в розмірі неповернутої частини позики в сумі 21000,00 доларів США. Оцінюючи доводи відповідача щодо відсутності у неї об'єктивної можливості виконати зобов'язання з повернення позики у зв'язку з відсутністю позивача, суд керується наступним. Сторонами було визнано той факт, що з моменту укладення Договору позики відповідач виконувала зобов'язання щодо повернення перших п'яти платежів в розмірі 500,00 доларів кожний, згідно графіку, який передбачав щомісячне повернення грошових коштів в розмірі 500,00 доларів США протягом періоду з 01.11.2010 року по 01.09.2011 року. Представник позивача також визнав той факт, що позивач з квітня 2011 року по даний час утримується в Харківському СІЗО. Всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України представник позивача не надав суду доказів, які б підтверджували, що відповідача було повідомлено у встановленому законом порядку про необхідність виконання зобов'язань за Договором позики іншим особам, та йому було пред'явлено відповідні документи, що посвідчують повноваження таких інших осіб на прийняття виконання зобов'язання від імені позивача. За таких обставин, оцінюючи в сукупності пояснення позивача, які були надані нею в якості свідка, факт виконання нею зобов'язань щодо повернення позики до моменту часу, коли позивача було ув'язнено та можливість будь-якого зв'язку з ним відповідача було втрачено з об'єктивних причин, які не залежали від відповідача, оскільки останній не був повідомлений про факт ув'язнення позивача та режим утримання осіб в СІЗО не передбачає можливість вільного спілкування з ними сторонніх осіб, суд вважає за можливе визнати обґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності її вини у невиконанні зобов'язання з повернення решти позики. Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним відсутність вини відповідача в порушенні зобов'язання та наявність прострочення кредитора, який особисто або через своїх представників не повідомив відповідача про неможливість особистого прийняття виконання зобов'язань за Договором позики у зв'язку із ув'язненням до СІЗО, крім того, не повідомив відповідача про осіб, яким відповідач має в подальшому виконувати зобов'язання, з наданням відповідачу відповідних документів, що посвідчують повноваження таких осіб на прийняття виконання зобов'язання від імені позивача. Як вбачається з найменування та змісту глави 51 ЦК України, сплата неустойки, трьох процентів річних, відшкодування моральної шкоди є видами цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. За таких обставин, враховуючи прострочення кредитора та відсутність вини відповідача у порушенні зобов'язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою, трьох процентів річних від простроченої суми, неустойки, а також відшкодування моральної шкоди. При цьому суд враховує, що виходячи із змісту ст. 537 ЦК України, виконання зобов'язання внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори, є правом боржника, яким він розпоряджається на власний розсуд, а не його обов'язком. В зв'язку з наведеним невнесення відповідачем грошових коштів на депозит нотаріуса не може бути розцінено судом як порушення нею зобов'язання та, відповідно, як підстава для нарахування процентів за користування позикою, трьох процентів річних від простроченої суми, неустойки, відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи наведене, суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 21000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на час ухвалення рішення, який з 14-00 год. 07.07.2014 року складає 11,784505 за один долар США, дорівнює 247474,61 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України суд пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягує з відповідача за користь позивача понесені останнім судові витрати в розмірі 2474,75 грн.

Outcome: partial