Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, де вказує, що 02 липня 2001 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,870 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що належала їй згідно сертифікату, згідно з яким [PERSON] отримала від позивача 40 000 гривень, про що свідчить її власноручно написана розписка від 02 липня 2001 року, а йому передала в користування земельну ділянку та надала оригінали документів на землю та технічну документацію на земельну ділянку. Продавши земельну ділянку та отримавши за неї гроші, відповідач почала ухилятися від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи тяжким матеріальним станом. 26 лютого 2003 року [PERSON] на підставі сертифікату отримала державний акт на право приватної власності на землю серія Р3 № 139085 від 26 лютого 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 12672. 01.03.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено усну угоду, за умовами якого [PERSON] зобов'язався оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідних державних установах в строк до 31.05.2013 року, про що було сплачено кошти у розмірі 3 000 грн. Відповідач до цього часу зобов'язання не виконав. Таким чином, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду, де він прохає поновити строк звернення до суду, визнати правочин дійсним, визнати за ним право власності на земельну ділянку та стягнути сплачені кошти. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст.224 ЦПК України.\~\~ Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З причини того, що правовідносини виникли ще з 02 липня 2001 року (дата укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки), суд при розгляді даної цивільної справи застосовує норми не тільки ЦК України (в редакції 1963 року), а також відповідні норми Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 02 липня 2001 року, а також застосовує норми Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року стосовно вирішення питання про поновлення позивачеві строку для звернення з позовом до суду, визнання угоди дійсною та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які \~\~вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для \~\~ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. \~\~ У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що 02 липня 2001 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,870 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, при цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даної земельної ділянки, зокрема, щодо ціни, передачі землі у власність, виготовлення документів на земельну ділянку, оформлення договору в нотаріальній конторі за спільні кошти. На підтвердження укладеної угоди [PERSON] від позивача отримала грошові кошти в розмірі 40\~ 000 гривень, про що свідчить її власноручно написана розписка від 02 липня 2001 року та в свою чергу згідно угоди передала позивачу у власність та користування земельну ділянку. 26 березня 2003 року [PERSON] на підставі сертифікату отримала державний акт на право приватної власності на землю серія Р3 № 139085 від 26 лютого 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 12672. Таким чином, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом про визнання вказаного правочину дійсним та визнання за ним права власності на земельну ділянку. Згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти , користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї \~інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. Статтею 18 ЗК України (в редакції 1990 року) було визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, проводиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. За таких обставин, [PERSON], як власник земельної ділянки,

Outcome: partial