Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Полонського підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (далі Підприємство) на його на користь 10153 грн. 65 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування позову зазначав, що він працював у відповідача електриком по ремонту та обслуговуванню електрообладнання 5 розряду. 03.08.2016 року його звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. В порушення ст.116 названого Кодексу Підприємство провело розрахунок лише 10.02.2017 року, а тому мала місце затримка розрахунку при звільненні і на відповідача покладається обов'язок виплати для нього середній заробіток за вес час розрахунку при звільненні. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, він належним чином повідомлений про час та місце проведення розгляду справи, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, тому відповідно до ст.224 ЦПК України суд за згодою позивача проводить заочний розгляд справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON] працював на Підприємстві електриком по ремонту та обслуговуванню електрообладнання 5 розряду та 03.08.2016 року його звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. В день звільнення відповідачем не були виплачені належні позивачу кошти та лише 10.02.2017 року з ним проведено повний розрахунок. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За положеннями частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у своїй постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 виклав правовий висновок про те, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, які викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є, зокрема день фактичного розрахунку. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі наведених норм з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з дати звільнення 03.08.2016 року по день фактичного розрахунку 07.02.2017 року. Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). Суд погоджується із розрахунком середньоденної заробітної плати [PERSON], здійсненого управлінням Держпраці у Хмельницькій області, що відображено у листі від 16.02.2017 року за № 953/17, оскільки даний розрахунок відповідає положенням Порядку та відповідно середньоденна заробітна плата становить 82 грн. 55 коп. За розрахунком днів затримки розрахунку, проведеного судом, такий за період з 03.08.2016 року по 07.02.2017 року становить 131 день. Отже, за 131 робочих днів затримки розрахунку [PERSON] мало би бути стягнуто 10814 грн. 05 коп. (131 день х 82 грн. 55 коп.). Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 123 робочих днів в сумі 10153 грн. 65 коп.

Outcome: approved