Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною з моменту укладення Додаткову угоду №1 до кредитного договору №ML 800/067/2005 від 25.02.2010 р., укладену між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Свої вимоги мотивувала тим, що 14.11.2005 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №\~ML\~800/067/2005, за яким видано кредит в розмірі 8\~500 дол. США зі строком погашення 14.11.2025 р. 25.02.2010 р. між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] Ярмілою Іванівною укладено додатковий договір №1, за умовами якого [PERSON] стала солідарним боржником з [PERSON] по даному кредитному договору. Однак, при підписання даного договору відповідач не надав позивачу інформацію про наслідки укладення даної угоди, в тому числі щодо ціни даної угоди. У відповідності до ст.ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. При укладенні кредитного договору банк не виконав вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем належно наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір і зокрема графік платежів не містить відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязанні з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її тв. процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором: а) реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Оскільки, вказані обовязкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З огляду на це, вважає, що встановлена банком кредитного договору умова щодо обовязку сплатити позичальником на користь банку комісії є такою, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а сума комісії, сплаченої позивачем, - є незаконно отриманою банком. Відповідач скористався тим, що позивачу обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору, при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 абзацу 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, по суті, примусивши останнього до сплати платежів на незаконних підставах. Крім того, умови договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Так, встановлено відповідальність позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, але аналогічної відповідальності для банку договором не встановлено. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з наведених в позові підстав, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, з тих підстав, що предметом даного судового спору є додатковий договір №1 до кредитного договору. Предметом оспорюваного позивачем додаткового договору №1 до кредитного договору не є отримання споживчого кредиту, а прийняття позивачем на себе солідарного обовязку повернути кредитні кошти. Законодавство не містить вимоги щодо того, що всі зміни до кредитного договору повинні містити весь перелік вимог, які законодавство ставить до самого кредитного договору. Крім того, позивач не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому на нього положення даного договору не застосовуються. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.11.2005 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №\~ML\~800/067/2005, за яким видано кредит в розмірі 8\~500 дол. США зі строком погашення 14.11.2025 р. 25 лютого 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» (далі Банк) та [PERSON] (надалі позичальник) було укладено додатковий договір №1 до кредитний договору №\~ML\~800/067/2005 від 14 листопада 2005 р. Відповідно до п. 2.1.1. додаткового договору №1 до Кредитного договору №\~ML\~800/067/2005 від 14 листопада 2005 р., позичальник приймає всі зобовязання за кредитним договором в повному обсязі, внаслідок чого на підставі ст. 543 ЦК України стає солідарним боржником. Позивач, як на недійсність додаткового договору №1 до кредитного договору, посилається на те, що його умови не відповідають вимогам закону, зокрема належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір і зокрема графік платежів не містить відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязанні з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її тв. процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором: а) реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; Як вбачається, з додаткового договору №1 до Кредитного договору № ML-800/067/2005 від 14 листопада 2006 р., предметом даного договору є прийняття всіх зобовязань за кредитним договором в повному обсязі та солідарна відповідальність за виконання зобовязань за кредитним договором № ML-800/067/2005 від 14 листопада 2005 р. Таким чином, позивач не отримував від відповідача кошти на придбання продукції, що не заперечується й самим представником позивача, а відтак зазначений додатковий договір не є кредитним договором, позивач не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак положення ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути застосовані в даному випадку. У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається із додаткового договору №1 до Кредитного договору № ML-800/067/2005 від 14 листопада 2005 р., позивач був ознайомлений з умовами договору, погодився із ними, підписавши договір без зауважень. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Як випливає з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами додаткового договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Додатковий договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний додатковий договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами. Як випливає з матеріалів справи, при укладанні спірного договору сторони погодили усі умови договору без будь-яких зауважень. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають,. На підставі та

Outcome: dismissed