Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачами зобовязань за укладеними сторонами договорами кредиту, поруки та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на відсутність боргу, оскільки у рахунок погашення кредиту він віддав банку автомобіль. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила, посилаючись на недоведеність розміру боргу, передачу автомобіля в рахунок погашення боргу, припинення поруки, неотримання боржником вимоги кредитора, просила застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась. Вислухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 10.08.2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір, згідно якого відповідачеві було надано кредит в загальній сумі 6\~904,42 долари США. 10.08.2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого остання поручилась відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання першим відповідачем зобовязання за вказаним вище кредитним договором. Вказані договори були укладені в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Заявою, розрахунком, іншими матеріалами справи підтверджується факт одержання відповідачем [PERSON] передбачених кредитним договором коштів, що також вказує на виконання умов договору позивачем. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 20 травня 2010 року [PERSON] передав у заклад ПАТ «КБ «Приватбанк» придбаний за рахунок кредиту автомобіль, що підтверджується актом, довіреністю, звітом про оцінку. У позасудовому порядку спір не було врегульовано, що підтверджується ухвалою суду, повідомленням банку, яке не було вручено відповідачам, а також довідками пошти. Вирішуючи питання про особу, на яку можливо покласти в судовому порядку обовязок сплати заборгованості, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р.у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З розрахунку заборгованості, квитанцій вбачається, що з листопада 2009 року відповідач [PERSON] перестав виконувати свої зобов`язання за цим договором. 21.11.2015 року позивач звернувся до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ч.1, ч.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14). Враховуючи викладене, з матеріалів справи вбачається, що банк звернувся з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором після спливу шести місяців з часу несплати боржником чергового платежу за договором. Виходячи з цього порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача до поручителя - відповідача [PERSON] Враховуючи подані сторонами письмові докази суд вважає непереконливими доводи позову про наявність і розмір заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 9\~746, 55 доларів США, що складає 233\~917, 20 грн., оскільки позивач від явки до суду ухилився, а підтверджені доказами доводи відповідача про передачу банку в рахунок погашення кредитної заборгованості автомобіля залишились неспростованими, при цьому у поданому банку розрахунку сума коштів від продажу автомобіля не відображена. За таких обставин достатніх підстав для стягнення із відповідача визначених позовом коштів суд не вбачає. Вирішуючи питання про позовну давність суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З листопада 2009 року відповідач перестав виконувати свої зобов`язання за цим договором, крім того, сторонами було фактично змінено умови повернення кредиту 20 травня 2010 року. Відповідно до п.7.1 кредитного договору кредит надано терміном до 09.08.2012 року. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після невиплати відповідачем чергового платежу згідно визначеного договором графіка в листопаді 2009 року, граничний строк повернення кредиту сплинув 09.08.2012 року, а позов предявлений до суду лише 01.02.2016 року із значним порушенням встановленого законом трирічного строку. Таким чином, встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент звернення позивача за цим позовом сплинув. Будь-якихї доводів щодо поважності пропуску строку давності позивача не представив, факт пропуску таких строків не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представник відповідача в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідачів в судовому порядку обовязку сплати передбачених позовом коштів, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed