Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 11 березня 2008 року Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогресбуло укладено та зареєстровано договір оренди землі з [PERSON]. Після смерті [PERSON], земельну ділянку кадастровий номер 5320882500:00:001:0115, успадкував [PERSON]. Після оформлення Відповідачем-2 права власності на успадковану земельну ділянку, останнім 01 вересня 2015 року було укладено з Фермерським господарством «Чілінгар» договір оренди землі на ту ж саму земельну ділянку, зареєстровану СТОВ «Прогрес» з [PERSON] та зареєстрував 20 жовтня 2015 року в Державному земельному кадастрі інформацію про речове право на земельну ділянку кадастровий номер 5320882500:00:001:0115, власник [PERSON] з ФГ «Чілінгар» терміном на 10 років. При вчиненні зазначеного вище договору оренди землі між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 не було взято до уваги ні наявність укладеного та зареєстрованого у відповідності до чинного законодавства України первинного договору ні наступні умови первинного договору оренди землі та вимоги чинного законодавства України. Відповідно до п. 40 первинного договору оренди землі, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання Договору. Окрім того, згідно п. 39 первинного договору, розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Разом з тим, первинний договір, відповідно до п. 8 цього договору, укладено до 24 березня 2018 року. У ст. 651 Цивільного кодексу України закріплено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Оскільки основним юридичним значимим наслідком договору оренди є отримання орендодавцем орендної плати за використання орендарем його майна, то, враховуючи своєчасну і в повному обсязі виплату позивачем орендної плати, істотного порушення позивачем первинного договору оренди землі не було. Таким чином, обовязкова, в розрізі ст. 651 ЦК України, передумова одностороннього розірвання договору відсутня. Згідно ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обовязки попереднього власника земельної ділянки за чинним договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису сервітуту щодо такої земельної ділянки. Окрім того законодавець, у ст. 31 Закону України «Про оренду землі» від 06. 10. 1998 року № 161-XIV визначив вичерпний перелік підстав припинення дії договору оренди землі, в якому смерть орендодавця не закріплена. Поряд з тим, відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону № 161-XIV, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Разом з тим, статтею 24 Закону № 161-XIV законодавець зобовязав орендодавця не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, а, відповідно до статті 27 Закону № 161-XIV, орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві. Прийнявши спадщину від орендодавця Відповідача по первинному договору, до складу якої входила земельні ділянка предмет первинного договору Відповідач 2 набув всіх прав та обовязків, які мав його спадкодавець, в тому числі повязаних з орендою вищезазначеної земельної ділянки. Саме користуючись правами спадкодавця Відповідач-2 звернувся до Позивача за орендною платою по первинному договору. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, Відповідач-2 набув всіх прав та обовязків орендодавця по первинному договору, а тому зобовязаний не обмежувати право Позивача на використання земельної ділянки, переданої останньому в оренду на підставі первинного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Укладення між Відповідачем-2 та Відповідачем-1 оспорюваного правочину обмежує права Позивача, як орендаря, щодо користування зазначеною вище земельною ділянкою. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України у тих випадках, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, та ч. 3 ст. 152 ЗК України способами захисту прав на земельну ділянку можуть бути, в тому числі, визнання права та визнання правочину недійсним. Представник позивача в судовому засідання позов підтримав, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні було визнано позов, але не визнано судовий збір, оскільки він вважає, що не по його вині був складений договір на оренду землі. Відповідач [PERSON] в судове засідання надав заяву в якій просить розглянути позов в повному обсязі та з позовом він згоден. Треті особи в судове засідання надали заяви в яких просять розглянути справи без їх участі та з позовом вони згодні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що земельну ділянку кадастровий номер 5320882500:00:001:0115, успадкував [PERSON] Разом з тим, первинний договір, відповідно до п. 8 цього договору, укладено 28.03.2008р. до 24 березня 2018 року. 01 вересня 2015 року було укладено з Фермерським господарством «Чілінгар» договір оренди землі на ту ж саму земельну ділянку, зареєстровану СТОВ «Прогрес» з [PERSON] та зареєстрував 20 жовтня 2015 року в Державному земельному кадастрі інформацію про речове право на земельну ділянку кадастровий номер 5320882500:00:001:0115, власник [PERSON] з ФГ «Чілінгар» терміном на 10 років. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Ч. 2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд лише сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи для чого розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Обовязок доказування, відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні. В судовому засіданні судом було досліджено оригінали договорів оренди землі, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог. Судом встановлено, що вищезазначені договори оренди землі, укладені між позивачем та спадкодавцями відповідачів, зі строком дії до 31 грудня 2017 року. Згідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року №161-XIV в редакції, що діяла на момент виникнення між позивачем та спадкодавцями відповідачів правовідносин щодо оренди спірних земельних ділянок, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Договори оренди землі, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, були зареєстровані в Полтавській регіональній Філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», тобто набули чинності. Відповідно до п.12.4 договорів оренди землі, укладених між позивачем та спадкодавцями відповідачів, розірвання цих договорів в односторонньому порядку не допускається. Судом встановлено, що відповідачами, як спадкоємцями орендодавців позивача на підставі укладених протягом 2008 року договорів оренди землі, на час розгляду справи не було розірвано вищезазначені договори оренди землі, шляхом підписання додаткових угод до даних договорів оренди землі та не встановлено факт їх розірвання в судовому порядку. Згідно ч. 1 статті 770 Цивільного кодексу України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця. Відповідно до ч.1 ст.148-1 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обовязки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про чинність укладених між позивачем та спадкодавцями відповідачів договорів оренди землі та набуття відповідачами статусу орендодавців позивача з моменту переходу права власності на орендовані позивачем земельні ділянки. Як зазначено у ст. 1 Закону України «Про оренду землі», ст. 93 Земельного кодексу України, оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. П. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У ст. 651 Цивільного кодексу України закріплено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобовязаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Згідно ст. 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Як зазначено в ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Суд приходить до висновку про те, що укладення між відповідачем та відповідачем 1 оспорюваних позивачем правочинів обмежує права позивача, як орендаря, щодо користування зазначеною вище земельною ділянкою. Судом відхилено доводи відповідачів щодо правової природи договорів оренди землі, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, чи можливої неправомірності їх державної реєстрації з тих мотивів, що вони не стосуються предмету розгляду даної цивільної справи. Судом було встановлено, що станом на час розгляду даної справи, договори оренди землі, що були укладені між позивачем та спадкодавцею відповідача та на які позивач посилається, як на підставу позовних вимог, чинні. Суд також не може взяти до уваги факт сплати відповідачем 1 відповідачам орендної плати та інших обовязкових платежів, оскільки така обставина не є кваліфікуючою для виникнення у відповідача 1 права користування спірними земельними ділянками. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України у тих випадках, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України способами захисту прав на земельні ділянки можуть бути, в тому числі, визнання права та визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час постановлення судом даного рішення, реєстрації підлягає право оренди землі, а не договорів оренди землі. П. 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, в тому числі й право оренди земельної ділянки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовної вимоги щодо скасування реєстрації оспорюваних позивачем правочинів. З огляду на вищезазначене, на підставі статей ч.2 ст.16, ч.3 ст.215,ст..651, ч.1 ст.770, ст.1218 ЦК України, ч.1 ст.148-1, ч.3 ст.152 ЗК України, ст..ст.24,27,31, ч.4 ст.32 Закону України «Про оренду землі»,

Outcome: approved