Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь із [PERSON] борг за договором позики в сумі 49234,91 грн., з яких 3700 грн. сума основного боргу, 28505,00 пеня в розмірі 1% відповідно до п.3 Договору, 1111,08 грн. з% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, 8590,80 грн. встановленого індексу інфляції відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, 7328,03 грн. проценти за договором позики відповідно до ст. 1048 ЦК України. Свої вимоги обґрунтував тим, що надав відповідачеві у борг в розмірі 16000 гривень 13.09.2013, які відповідач зобов'язався повертати щомісячними однаковими платежами в розмірі 1330 грн. до 1.09.2014. про отримання грошових коштів від позивача відповідач написав розписку. Однак, в обумовлений строк, та до дня звернення до суду сума позики [PERSON] позивачу не була повернута в повному обсязі. А саме, свої зобовязання відповідач почав виконувати лише в жовтні 2016 року, сплативши позивачеві загалом 12300 грн. Решту боргу позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку. Також, на суму боргу позивачем нарахована пеня в розмірі 1% відповідно до п.3 Договору, 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, індекс інфляції відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, проценти за договором позики відповідно до ст. 1048 ЦК України. У судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, але надав письмову заяву, в якій позов підтримав повністю, просить суд розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, заперечень не надав. Представник відповідача заявляв клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, але в суд, якому доручено її проведення, не зявився двічі без поважних причин. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши докази, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково виходячи з наступного. Із наданої суду розписки датованої 13.09.2013 та договору позики від 13.09.2013 вбачається, що [PERSON] отримав в борг у [PERSON] 16000 гривень і зобов'язалася повернути їх до 1.09.2014, повертаючи рівними частинами щомісяця по 1330 грн. Відповідно до розписки від 14.09.2017, відповідач повернув позивачеві суму боргу в розмірі 11000 грн. та за ствердженням позивача в жовтні 2013 року повернув сумі 1300 грн. Аналізуючи зміст вказаної розписки та договору позики, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких позивач передав відповідачеві 16000 гривень, а відповідач у свою чергу зобов'язався повернути зазначені умовні одиниці до певного строку, однак не зробив цього в повному обсязі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст. 3 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення вимоги про це. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З огляду на те, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до розрахунку просить стягнути проценти за користування коштами за три роки в розмірі 7328,03 грн., надавши виписку облікових ставок Національного банку України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку 1111,08 грн. 3% річних за прострочення грошового зобовязання за три роки, а також 8590,80 грн. встановленого індексу інфляції за 3 роки. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Позивач не надав до суду інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр», для розрахунку індексу інфляції, тому у вказаній частині позову суд вважає відмовити в задоволенні вимог. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, тому сума в 1111,08 грн. підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Відповідно до п.3 ч.1ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до договору позики при порушенні позичальником термін, встановленого для повернення чергової частини позики, позикодавець має право зажадати сплати пені в розмірі 1% від частки, яка повинна повертатись в указаний термін, за кожен день прострочки повернення платежу, або дострокового повернення позики, що залишилася. Відповідно до наданого суду розрахунку, розмір пені позивач просить стягнути за один рік в сумі 28505,00 грн. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, прострочив виконання грошового зобовязання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, останній не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, та у відповідності до вимог ч.2 ст.625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу, відсотки за користування грошима, пеню за прострочення виконання договору та три проценти річних від простроченої суми, відповідно до розрахунків, наданих позивачем. Вказані розрахунки відповідачем та його представником не оспорювалися. На підставі викладеного та

Outcome: partial