Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 1148 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2001 року по 1 травня 2016 року включно в сумі 18024 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 2 листопада 1990 року по 29 травня 2001 року працював на різних посадах Автопідприємства «Турист». В день звільнення роботодавець не виплатив йому заборгованості по заробітній плату та розрахункових в сумі 1148 грн. Правонаступником АП «Турист» нині є ПАТ «Рівнетурист». На його неодноразові звернення з вимогою виплатити заборгованість підприємство не реагує. За порушення строків розрахункових коштів відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з вирахуванням заробітку, отриманого після звільнення за іншим місцем роботи. Внаслідок значної затримки виплати заробітної плати він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки, був змушений економити на харчах, одязі тощо, був змушений позичати кошти. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Пояснив, що заборгованість по заробітній платі, яка виникла ще з жовтня 2000 року, не виплачена йому донині. Усно звертався до роботодавця з вимогою про виплату заборгованості, яка задоволена не була. На його звернення в прокуратуру повідомили, що він пропустив строк звернення до суду. Пізніше від інших працівників дізнався про судові рішення, якими заборгованість по заробітній платі стягнута з відповідача. В день звільнення був на роботі. Представник позивача пояснив, що перебіг строку давності за вказаними вимогами не розпочався, оскільки розрахунок з позивачем не проведений. Про наявність моральної шкоди свідчить вже сам факт невиплати заробітної плати. Просять позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що документи щодо заборгованості по заробітній платі працівникам ДП «Рівнетурист» АТП «Турист» до ПАТ «Рівнетурист» не передавалися, підприємству не були відомі ці обставини, а тому вина підприємства у несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні відсутня. Крім того, в ДП «Рівнетурист» була своя бухгалтерія. З вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі позивач до ЗАТ, ДП, ПрАТ «Турист» не звертався. Вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду як з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так і з вимогою про стягнення моральної шкоди. Про наявність порушення його трудових прав позивачу було відомо з 2001 року. Заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не спів мірна із розміром заборгованості. Просить в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] показала, що працювала разом з позивачем в ДП «Рівнетурист», вела бухгалтерію і табелі обліку робочого часу. До червня 2001 року заробітну плату працівникам не виплачували з жовтня 2000 року. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 22 листопада 1990 року позивач був прийнятий на роботу машиністом автокрана Автопідприємства «Турист». 29 вересня 2000 року позивач переведений на посаду контролера технічного обслуговування автотранспорту. Як вбачається із записів в трудовій книжці позивача, 2 жовтня 2000 року АТП «Турист» передано в оренду приватному підприємству АТП «Автотур». 15 червня 2001 року договір оренди з ПП АТП «Автотур» розірвано. 15 червня 2001 року позивач прийнятий на посаду сторожа АТП «Турист» та 1 грудня 2001 року звільнений із займаної посади. В період дії договору оренди з ПП АТП «Автотур» виплата заробітної плати не проводилася, що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Відповідно до довідки ПАТ «Рівнетурист» № 74 від 4 квітня 2016 року Автопідприємтсво «Турист» перебувало в складі туристсько-екскурсійного виробничого обєднання «Рівнетурист», реорганізованого згідно наказу № 14/2-ВР від 1 квітня 1992 року в Рівненське дочірнє підприємство «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур». АТП «Турист» було філією Рівненського ДП «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур». Рішенням установчих зборів ЗАТ «Рівнетурист» ( протокол № ? від 3 грудня 2003 року ) Рівненське ДП «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур» реорганізоване в Рівненське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Рівнетурист». Надалі Рівненське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Рівнетурист» переіменоване в Приватне акціонерне товариство «Рівнетурист» ( рішення загальних зборів акціонерів № Р-12-7 від 7 квітня 2011 року ). Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлен судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішеннями Рівненського міського суду від 23 травня 2006 року у справі № 2-18/06 за позовом [PERSON] та від 7 червня 2006 року у справі № 2-17/06 за позовом [PERSON] про стягнення розрахункових платежів встановлено, що звільнення працівників та проведення з ними розрахунків і виплати інших компенсаційних виплат було обовязком АТП «Турист». Правонаступником АТП «Турист» є Рівненське обласне ЗАТ по туризму та екскурсіях «Рівнетурист», яке і повинне було провести розрахунок з позивачами. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать працівникові від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На час розгляду справи судом розрахунок з позивачем не проведений. Як вбачається з довідки Рівненського ДП «Рівнетурист» АТП «Турист» від 29 травня 2001 року, заборгованість по заробітній платі та розрахункові станом на 1 червня 2001 року складає 1148,89 грн. Згідно із ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 1148,89 грн. підлягають задоволенню. За положеннями ст.117 КзПП України у разу невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.16 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимоги про виплату седенього заробітку за час затримки основної заробітної плати повинні бути заявлені в межах тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП та визначеного для вирішення таких спорів. Відповідно до розяснення, викладеного в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положенням ст.17, 237-1 цього кодексу надав тлумачення, за яким роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 16 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналогічний висновок зроблений Конституційний Судом України і щодо строку звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України. Виходячи з положень ст.117, 233 КЗпП України, розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та рішення Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 2 лютого 2012 року, [PERSON] не пропустив строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки цей строк починається з часу фактичного розрахунку з позивачем. Представник відповідача в судовому засіданні не довів, що при звільненні позивача з останнім був проведений повний розрахунок. Позивач вказав, що в останній робочий день перебував на роботі. Доказів на спростування вказаної обставини відповідачем не надано. Відповідно до довідки Рівненського ДП «Рівнетурист» АТП «Турист» від 29 травня 2001 року середньомісячний заробіток позивача складає 120 грн. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проведений позивачем, сторонами в судовому засіданні не оспорював ся та приймається судом до уваги. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18024 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Покликання представника відповідача на не співмірність розміру заборгованості по заробітній платі розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд до уваги не приймає, оскільки право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від таких чинників як наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Зазначені обставини відсутні у даній справі. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у справі обовязок довести, що вказані ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем з обґрунтуванням розміру компенсації. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди та обґрунтування розміру компенсації такої шкоди, а тому суд в задоволенні цієї вимог відмовляє. За правилами ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір з позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. На підставі наведеного та

Outcome: partial