Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 116613,72 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 17 січня 2011 року був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав належним чином, заборгованість не погасив. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач має заборгованість, яку в добровільному порядку сплачувати не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідача. Ухвалою суду від 5 листопада 2018 року у справі відкрито провадження та прийнято рішення про здійснення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Зазначену ухвалу листом від 6 листопада 2018 року за вихідним №491/1096/18/7874/2018 направлено на адресу [PERSON] (том справи №1 а.54). В ухвалі про відкриття провадження у справі учасникам справи було роз`яснено порядок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а також їх право подати заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву та роз`яснено порядок та строки його подачі. 29 листопада 2018 року на адресу Ананьївського районного суду Одеської області надійшла заява відповідача [PERSON] (том справи №1 а.61-66), в якій відповідач просив суд: 1) змінити порядок провадження у цивільній справі за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, призначивши її розгляд за правилами загального позовного провадження; 2) витребувати з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, код 14360570) оригінали «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифів банку» у редакції станом на 17.01.2011, для огляду у судовому засіданні та належним чином завірені копії для долучення до матеріалів справи, а також анкети заяви №б/н від 17 січня 2011 року, з відмітками про ознайомлення із цими документами Відповідача, а також докази розміщення вказаних документів на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70 або будь-якому іншому сайті Позивача станом на 17.01.2011, для підтвердження наявності оферти як такої взагалі, а також належні та допустимі докази, в обґрунтування ціни позову. Судом зазначену заяву відповідача задоволено та 3 грудня 2018 року постановлено ухвалу (том справи №1 а.71) про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено проведення у справі підготовчого судового засідання та запропоновано відповідачу, у строки визначені ст.178 ЦПК України, подати до суду відзив на позовну заяву. Крім того, судом 3 грудня 2018 року постановлено ухвалу (том справи №1 а.68) про витребування з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, код 14360570) оригінали «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифів банку» у редакції станом на 17.01.2011, для огляду у судовому засіданні та належним чином завірені копії для долучення до матеріалів справи, а також анкети заяви №б/н від 17 січня 2011 року, з відмітками про ознайомлення із цими документами Відповідача, а також докази розміщення вказаних документів на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70 або будь-якому іншому сайті Позивача станом на 17.01.2011, для підтвердження наявності оферти як такої взагалі, а також належні та допустимі докази, в обґрунтування ціни позову. Зазначені ухвали, у відповідності до положень ст.272 ЦПК України, направлено сторонам у справі. 27 грудня 2018 року на адресу Ананьївського районного суду Одеської області надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву (том справи №1 а.83-89), в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги позивача він не визнає та просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також, разом з відзивом на адресу суду надійшла письмова заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності (том справи №1 а.90-93). 28 грудня 2018 року на адресу суду електронною поштою надійшов лист позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за вихідним №456858-ВБ від 27 грудня 2018 року (том справи №1 а.95) з додатками (том справи №1 а.96-124), відповідно до якого на виконання ухвали суду про витребування доказів позивачем надано копії наступних документів: копію анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 17 січня 2011 року, копію довідки про умови кредитування від 17 січня 2011 року, копію Умов та правил надання банківських послуг (том справи №1 а.101-124). Також, у зазначеному листі представник позивача зазначає, що надати до суду оригінал Умов та правил надання банківських послуг, не виявляється можливим, оскільки в Банку діє електронний документообіг та запитувані документи знаходяться в електронному архіві. Крім того, позивач повідомляє, що оригінал анкети заяви від 17 січня 2011 року буде надано в одному з наступних судових засідань, а надати суду оригінал довідки про умови кредитування від 17 січня 2011 року не вбачається можливим, оскільки в архівах банку вона не виявлена. В подальшому 10 січня 2019 року у паперовому вигляді на адресу суду повторно надійшов лист позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за вихідним №456858-ВБ від 27 грудня 2018 року (том справи №1 а.130) з додатками (том справи №1 а.131-159). Крім того, 10 січня 2019 року на адресу суду у паперовому вигляді повторно надійшов лист позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за вихідним №456858-ВБ від 27 грудня 2018 року (том справи №1 а.161) з додатками (том справи №1 а.162-190). В подальшому 17 січня 2019 року на адресу суду електронною поштою надійшов лист позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за вихідним №20181220/2975 від 28 грудня 2019 року (том справи №1 а.192-195) з додатком у вигляді виписки по рахунках (том справи №1 а.196-198), фото клієнта з карткою (том справи №1 а.199). В зазначеному листі позивач надає пояснення на заяву відповідача про витребування доказів та зазначає, що надана виписка по картковому рахунку свідчить про те, що відповідач фактично отримав та користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівку в банкоматі також вона містить інформацію про рух коштів на рахунку відповідача. Виписка разом з розрахунком заборгованості є належними та допустимими доказами у справі, договір про надання кредиту укладено відповідно до норм ЦК України, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому 28 січня 2019 року лист позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 20181220/2975 від 28 грудня 2019 року (том справи №1 а.203-206) з додатком у вигляді виписки по рахунках (том справи №1 а.207-209), фото клієнта з карткою (том справи №1 а.210) надійшов до суду у паперовому вигляді. 30 січня 2019 року на адресу суду електронною поштою надійшла відповідь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на відзив відповідача на позовну заяву (том справи №1 а.214-242), в якому позивач надає свої пояснення та обґрунтування щодо форми кредитного договору, ознайомлення відповідача з умовами кредитування, доказів укладення кредитного договору, розрахунку заборгованості, порядку нарахування та погашення заборгованості, посилання відповідача на зменшення розміру неустойки, зміни відсоткової ставки, а також строків позовної давності. Зокрема, щодо строків позовної давності позивач зазначає, що кредитна картка є поновлюваною кредитною лінією, тобто кредитом, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частково і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. У зв`язку з чим позивач вважає, що строки позовної давності слід обраховувати з дати закінчення строку дії пере випущеної картки клієнта тобто з останнього дні липня місяця 2016 року. На підтвердження строку дії картки банк надає довідку від 18 січня 2019 року №30.1.0.0/2-20181020РВ0000000283 (том справи №1 а.223) про видані відповідачу згідно кредитного договору б/н від 17 січня 2011 року картки та термін дії останньої з них. В подальшому 6 лютого 2019 року відповідь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на відзив відповідача на позовну заяву (том справи №2 а.1-29) надійшла на адресу суду у паперовому вигляді. 25 лютого 2019 року у судовому засіданні представником позивача було надано для огляду суду оригінал анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17 січня 2011 року, а також копію зазначеного документу для долучення до матеріалів справи. Судом було перевірено відповідність копії оригіналу, засвідчено копію документу у відповідності до положень ст.96 ЦПК України, після чого оригінал документу повернуто представнику позивача, а копію долучено до матеріалів справи. Ухвалою суду від 27 березня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Копію ухвали, у відповідності до положень ст.272 ЦПК України, направлено сторонам у справі. 16 квітня 2019 року на адресу суду надійшла заява відповідача (том справи №2 а.52), в якій відповідач зазначив, що в подальшому не має змоги примати участь у судових засіданнях з розгляду справи, у зв`язку з чим просить суд розглядати справу за його відсутності, застосувати наслідки спливу позовної давності та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В подальшому, 2 жовтня 2019 року на адресу суду надійшла письмова заява відповідача, в якій він просив суд при розгляді справи звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, справу розглядати без його участі. 5 грудня 2019 року представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується про доставку на електронну адресу позивача електронного листа з судовою повісткою (том справи №2 а.76), у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. При цьому, в матеріалах справи міститься письмове клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності (том справи №1 а.43). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується його розпискою про отримання рекомендованого листа з судовою повісткою (а.с.77), у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. З приводу заяви відповідача про застосування у справі наслідків спливу позовної давності. В заяві відповідача від 27 грудня 2018 року про застосування наслідків спливу позовної давності (том справи №1 а.90-93), в якості підстав для їх застосування відповідач зазначає, що якщо враховувати зміст Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, то у редакції, яку Позивач долучив до позову, зазначено, що строк повернення Овердрафту в повному обсязі встановлюється - протягом 30 днів з моменту виникнення Овердрафту; Строк погашення відсотків по овердрафту - щомісячно за попередній місяць до 25-го числа, а Строк погашення штрафів і пені за Кредитом - з дня нарахування, а за порушення цих строків передбачена окрема відповідальність, будь-якого зі вказаних. Оскільки умовами договору встановлено, погашення заборгованості протягом 30 ти днів з моменту виникнення та вони встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення такого платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, на думку відповідача, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Як зазначає відповідач, розрахунком заборгованості за договором №б/н від 17.01.2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 30.09.2018, вбачається, що кредитною карткою Відповідач ніби то користувався у грудні 2012 року, вперше прострочена заборгованість виникла 31.01.2013 в сумі 138,53 грн., а позовна заява Позивача надійшла до суду 26 жовтня 2018 року. Вказаним розрахунком так само передбачено, що за наданим кредитом двічі було погашено заборгованість, а саме: 01.09.2013 на суму 13,18 грн. та 19.06.2015 на суму 498,00 грн. Як зазначає відповідач, зазначені суми коштів на адресу банку у погашення вказаної заборгованості він не сплачував, а отже це і не може вважатись визнанням боргу та підставою для переривання перебігу позовної давності. Але, на думку позивача, навіть якщо і вважати це підставою для переривання, то все одно від 19.06.2015 року до моменту звернення Позивача із позовом до суду пройшло більше ніж три роки, передбачені ст. 257 ЦК України. Водночас, з такою позицією відповідача не можливо погодитись з наступних підстав. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс 14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк». Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п.2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які були додані банком до позовної заяви, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевому боці картки, включно. Забороняється використання картки зі строком дії, що сплив. Відповідно до п. 2.1.1.2.12. вказаних Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна кредитна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта. Як вбачається з відповіді на відзив представника банку (том справи №1 а.214-242), а також довідки від 18 січня 2019 року №30.1.0.0/2-20181020РВ0000000283 (том справи №1 а.223), строк дії кредитної картки відповідача було встановлено до липня 2016 року. Зазначені доводи позивача відповідачем не спростовано. Враховуючи наведене, суд вважає доведеним, що строк дії кредитної картки відповідача був встановлений до 01 липня 2016 року. За таких обставин, враховуючи наведене вище правові позиції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, початок перебігу трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався 01 липня 2016 року, а щодо періодичних платежів - з моменту несплати чергового платежу, зокрема щодо погашення процентів та сплати пені. До суду з даним позовом позивач звернувся 26 жовтня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки. При цьому дата внесення відповідачем останнього платежу в рахунок погашення заборгованості, виходячи з положень чинного законодавства України, має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності пов`язується із визначенням строку виконання зобов`язання. Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні заяви відповідача про застосування у справі наслідків спливу строків позовної давності. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України. Позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 17 січня 2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту позивач зазначає, що Банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Як зазначає позивач, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту,, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (том справи №1 а.7). Як зазначає позивач, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, тобто не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 30 вересня 2018 року та відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач має заборгованість у розмірі 173891,01 гривні, яка складається з наступного: -1979,00 гривень - заборгованість за кредитом; -166060,01 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; -5852,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; При цьому, як зазначає позивач, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість яка становить 116613,72 гривні, яка складається: -1979,00 гривень - заборгованість за кредитом; -114634,72 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом з 17 січня 2011 року по 31 березня 2018 року. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 17 січня 2011 року (том справи №1 а.7) процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, на підтвердження факту ознайомлення відповідача з умовами договору в частині процентів за користування кредитом, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, надав суду копію «Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», від 17 січня 2011 року, в якій міститься підпис відповідача. Проте, зазначену копію не можна вважати належним і допустимим доказом, оскільки з неї вбачається, що зазначену довідку надано по договору SAMDN50000040078660. При цьому, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 січня 2011 року. Крім того, судом ухвалою від 3 грудня 2018 року було витребувано в позивача оригінал зазначеної довідки, проте, як зазначив позивач у лист за вихідним №456858-ВБ від 27 грудня 2018 року (том справи №1 а.95), оригінал зазначеного доказу в архівах банку відсутній та надати його суду не можливо. Також, суд вважає, що не можна вважати належним доказом ознайомлення [PERSON] з умовами нарахування процентів по кредиту, надані позивачем роздруківки про відправлення на телефонний номер +380978421930 повідомлень про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом 15 серпня 2014 року (том справи №2 а.19) та 15 березня 2015 року (том справи №2 а.20), оскільки зазначені роздруківки відомостей про отримання відповідачем зазначених повідомлень не містять. Також, суд не вважає належним доказом ознайомлення [PERSON] зі умовами кредитування, зокрема процентами за користування кредитом, та іншими умовами, надані позивачем роздруківки наказів банку (том справи №2 а.21-28), оскільки вони не містять підпису відповідача, інформації про їх походження, зокрема джерело з якого їх роздруковано, їх зміст цілком залежить від волі позивача. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом з 17 січня 2011 року по 31 березня 2018 року. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 січня 2011 року, посилався на те, що їх передбачено «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, які складають між позивачем та відповідачем кредитний договір. Витягом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача (http://privatbank.ua/terms/pages/70) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 січня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26 жовтня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд вважає, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 січня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Позовна заява та інші матеріали справи не містять обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем умов щодо сплати позивачу процентів за користування кредитом та пені. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача, - 114634,72 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом з 17 січня 2011 року по 31 березня 2018 року, слід відмовити. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17 січня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом в розмірі 1979,00 грн. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 1979,00 грн., відмовивши позивачу в частині інших позовних вимог, з підстав, зазначених в рішенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (1979,00 грн.), а саме у розмірі 1,7 % (1979,00 грн. - позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 116613,72 грн. - загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 32,66 грн. слід покласти на відповідача (1921.00 грн.:100% х 1,7%). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 32,66 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial