Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, визнавши право власності у спільному майні [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] по Ѕ кожному в рівних частинах. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що між ним та відповідачкою 03 липня 1980 року був укладений шлюб, зареєстрований 03 липня 1980 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 1004. Впродовж останніх шести років з березня 2012 року стосунки з відповідачкою розладилися, зникли взаєморозуміння та взаємоповага. Вже тривалий час кожен живе окремим життям та своїми інтересами. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у лютому 2008 року за спільні кошти сторонами був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS] , вартість якого становила 5000 гривень. Тож вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та його дружини - відповідача. В судове засідання позивач не з`явився. До суду направив письмову заяву про розгляд справи без його участі та просив суд задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явилася, направила до суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та не заперечує стосовно задоволення позову. За таких обстави, суд вважає за можливе слухати справу без участі сторін за наявними письмовими матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач не заперечує проти задоволення вимог позивача, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 03 липня 1980 року був укладений шлюб, зареєстрований 03 липня 1980 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 1004. На протязі останніх шести років з березня 2012 року строни спільно не проживають. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у лютому 2008 року за спільні кошти сторонами був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, № 143924333. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тож вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та його дружини - відповідача. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1 та 2 ст.70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до рекомендацій, викладених у п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, сама відповідач не заперечила проти розподілу спільного майна подружжя у рівних частках, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного будинку та за відповідачем право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Outcome: approved