Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить спростувати недостовірну інформацію, що міститься у статті [PERSON] «[INFO]», опублікованій в газеті «Високий Замок» від [INFO], зобов'язати ПрАТ «Видавничий дім «Високий замок» опублікувати спростування недостовірної інформації та стягнути моральну шкоду в сумі 6000 гривень. Позов мотивує тим, що відповідачі навмисне розповсюдили недостовірну інформацію щодо діяльності позивача, з метою підриву репутації музею в цілому. Відтак, автор статті, відповідача [PERSON] ([PERSON]) опублікувала ряд положень, що не відповідають дійсності і є недостовірною інформацією, зокрема: «Національний музей імені Андрея Шептицького відсвяткував столітній ювілей. Під час урочистостей ніхто й не згадав про палац Дуніковського». Століття від часу заснування Національного музею у Львові імені Андрея Шептицького минуло ще у 2005 р. 2013 р. став роком, коли музей спільно із УГКЦ та науково-мистецькою елітою України відзначив 100-річччя відтоді, як митрополит Андрей Шептицький передав музей у дар українському народові, а також для публічного огляду відкрилася перша експозиція музею. Згадки про будівлю музею по вул. Драгоманова, 42 (в статті «палац Дуніковських») мали місце у доповідях та публікаціях Міжнародної наукової конференції, яка проводилась восени 2013 р., а також у виступі генерального директора [PERSON] на пленарному засіданні конференції. «Палац, а нині - другий корпус Національного музею у Львові, перетворився на руїну. Доля рідкісних експонатів українського мистецтва залишається невідомою». Категорично не можна називати стан цієї будівлі «руїною», так як руїна - це те, що відновленню вже не підлягає, не кажучи вже про можливість праці та зберігання музейних експонатів. Це твердження є помилковим і неправдивим, передусім з огляду на те, що в ньому знаходяться фондосховища музею, бібліотека, службові кабінети працівників, які функціонують в звичайному режимі. Також нісенітницею є твердження про те, що «доля експонатів залишається невідомою» - всі твори, які знаходяться в приміщеннях музейного комплексу на вул. Драгоманова, 42, перебувають у відповідних для умов зберігання фондосховищах, які обладнані сучасною пожежно-охоронною сигналізацією та забезпечені цілодобовою охороною ДСО. «Серед них - пам'ятки українського ренесансу та бароко руки Івана Рутковича (Жовківський іконостас XVII ст.) і Йова Кондзелевича (Богородчанський іконостас, 1698-1703), колекція оригінальних творів Тараса Шевченка...» Ця інформація також є неправдивою, так як перелічені твори впродовж багатьох років знаходяться у експозиції музею на пр. Свободи, 20 та вул. Лесі Українки, 10. «Музей перестав приймати відвідувачів у 2005 році - начебто закрився на ремонт. Минуло дев'ять років, а результату не видно. Хоча на це у 2005 році було виділено майже сім мільйонів гривень...» Музей як установа не переставав приймати відвідувачів, так як діючими є експозиції на просп. Свободи, а також у філіалах музею. У статті здійснено підміну понять «музей» та «окрема будівля музею», що вводить в оману читачів і створює спотворене уявлення про існуючу ситуацію. Вживання в зазначеному реченні слова «начебто» ставить під сумнів проведення ремонтно-реставраційних робіт на території музею, хоча для цього немає жодних підстав, так як згадані роботи дійсно проводились, що підтверджує відповідна документація. Фінансування проводилось окремими щорічними траншами протягом 2005-2008 років в сумі 5 516,6 000 гривень. Починаючи з 2009 р. і до нинішнього часу на ремонтно-реставраційні роботи кошти не виділялись. Автор не може надати жодних доказів для підтвердження достовірності вказаної у статті суми, оскільки ні автор статті, ні редакція газети не зверталась з письмовим запитом для надання офіційної інформації щодо проведених робіт та витрат, понесених в ході їх виконання. «..музею належно не ремонтували. «Будівля музею фактично зруйнована. Ремонти були проведені неякісно. Все переробляли троє слюсарів музею, та й це були лише зовнішні роботи. Всередині стіни осипаються. У нас настільки непрофесійне керівництво, що у зв'язку з ремонтами пропало близько 300 експонатів. Роботи проводились без забезпечення збереження експонатів». Журналіст несе відповідальність перед суспільством за зміст та правдивість інформації, поширюваної за власним підписом, за псевдонімом чи анонімно, але з його відома та згоди. Автору статті слід було попередньо перевірити негативну інформацію, отриману з анонімних джерел, в офіційному порядку, адже відповідно до ч.2 ст.302 Цивільного кодексу України фізична особа, що поширила інформацію, зобов'язана переконатись у її достовірності. Відповідальним за проведення ремонтно-реставраційних робіт по вул. Драгоманова, 42 було Управління капітального будівництва Львівської міської ради, у розпорядженні якого й знаходились кошти, виділені на виконання зазначених робіт по вул.. Драгоманова, 42, та яке здійснювало відбір спеціалізованих для проведення таких робіт підприємств. Тому задля уточнення всіх питань щодо якості та професійності виконаних робіт автору слід було звернутися до Львівської міської ради за офіційною інформацією. Жодним судовим рішенням не встановлено, що експонати пропали саме у зв'язку з проведенням ремонтів та саме у такій кількості. У випадку публікації матеріалів такого характеру, які очевидно завдають шкоди репутації музею як установі з національним статусом, автору слід було звернутися до відповідних правоохоронних органів, які володіють офіційною інформацією, а не використовувати коментарі невідомих осіб, які не можуть надати об'єктивної та правдивої інформації. Натомість під час проведення ремонтно-реставраційних робіт наказами директора було встановлено режим обмеженого доступу на територію музею для сторонніх осіб та наголошено на пильності й безпосередній відповідальності хранителів фондів, головного хранителя музею, що встановлено музейною інструкцією. Тому стверджувати, що роботи проводились без забезпечення збереження експонатів не можна, оскільки це не відповідає істині. «Після затоплень фондосховищ у 2009 році...». У 2009 р. відбулось замокання стін в музеї внаслідок несприятливих погодних умов, а не затоплення, як зазначалось в статті. Відповідно до законодавчого визначення, затоплення - це тимчасове покриття території водою під час повені чи паводка. Такого в межах території музею не відбувалося, мало місце лише замокання стін та стелі внаслідок сильних морозів, які раптово змінилися дуже теплою погодою. Це й спричинило замокання, яке почало проступати на стінах та стелі одного з приміщень палацового корпусу. «…історією зі зруйнуванням пам'ятки тисячолітньої давності - язичницької скульптури Лопушанського світовида. Пам'ятник розпиляли бензопилою, щоб нібито перенести в інше місце. «Наш директор без розширених реставраційних рад, без узгодження з Міністерством культури, порушуючи щонайменше сім пунктів музейної інструкції, вирішив перенести пам'ятник тисячолітньої давності», - розповідає інша працівниця музею, яка також побоялася називати своє ім'я». Скульптура Лопушанського світовида не є зруйнованою, пам'ятка знаходиться в належному стані в межах території музею. Автор статті не перевіривши обставини, які можна було з'ясувати шляхом звернення до адміністрації музею та отримати офіційну інформацію (в тому числі оглянути саму скульптуру), опублікувала в своїй статті неправдиву інформацію, яка підлягає обов'язковому спростуванню, так як порочить ділову репутацію музею. Перенесення пам'ятки було погоджено рішенням реставраційної ради №10 від « 08» листопада 2012 р., що передбачено внутрішньо музейними локальними актами. «Анонімності обидві працівниці просять недарма». Щодо небезпідставності анонімності працівниць музею, які давали коментарі автору статті, вважаємо, що автором не обґрунтовано, в чому полягала така необхідність, чим обумовлювалась потреба їх захисту, зокрема, це не доведено жодними фактичними обставинами. «За словами жінок, директор Національного музею у Львові [PERSON] почувається абсолютним його власником. «Зробив собі зарплату 30 тисяч гривень! Працює на себе, - каже співрозмовниця. - У нас немає навіть вченої ради. Він ліквідував її. Це єдиний музей в Україні, котрий не має вченої ради. У музеї порушується все - від Конституції до музейних статутів. Це перейшло уже всі межі». Жінка розповіла, що незадоволених та інакомислячих працівників чекають штрафи та догани... Доходило й до звільнення. «Зараз Драгоманова, 42, нагадує зону, - перелякано каже співробітниця. - Люди туди заходять, і за ними закривається хвіртка. Якщо я захочу вийти протягом дня, то повинна поставити до відома всю адміністрацію. Це стосується окремих працівників, котрі роблять зауваження дирекції щодо зберігання експонатів чи проведення ремонтних робіт». Заробітну плату генеральний директор музею отримує згідно штатного розпису, який затверджується Міністерством культури України і сума, вказана у статті в розмірі 30 тисяч гривень аж ніяк не відповідає дійсності і є завищеною в кілька разів! Генеральний директор не може «працювати на себе», він є штатним працівником музею, як і будь-який інший, так як щоразу в певний проміжок часу він переукладає контракт з профільним міністерством. Щоквартально та щорічно директор звітує перед Міністерством про усі напрями діяльності музею, що також свідчить про контроль за його діяльністю компетентним профільним органом. Також не відповідає дійсності твердження про відсутність Вченої ради в музеї, так як згідно з відповідним положенням, вона ліквідовується за наказом генерального директора. Такого наказу видано не було. Обурливим є твердження, що «зараз Драгоманова, 42, нагадує зону». Це положення висловлено у принизливій та непристойній формі, що принижує ділову репутацію Національного музею у Львові імені Андрея Шептицького, і відповідно до положення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» є підставою для відшкодування моральної шкоди. Це спотворює уявлення читачів щодо дійсного порядку роботи в установі, адже режим роботи встановлено в правилах внутрішнього розпорядку, яким передбачаються робочі години з 9:00 до 18:00 з перервою на обід з 13:00 до 14:00, відповідно у випадку необхідності відлучення працівників музею протягом робочого часу у своїх особистих справах, вони зобов'язані повідомити адміністрацію музею про таку потребу, адже це є нормальними заходами щодо дотримання трудової дисципліни в музеї, що також є одним з обов'язків генерального директора. Хвіртка в корпусі по вул. Драгоманова, 42 закривається черговим працівником ДСО, що становить частину охоронного режиму музею як установи і убезпечує музей від проникнення на територію сторонніх осіб під час проведення ремонтно-реставраційних робіт. Зрозуміло, це стосується не окремих працівників, а всіх, хто працює в цьому корпусі. «Історія здається майже фантастичною - халатність, недотримання музейних інструкцій, залякування працівників, замовчування інформації про плачевний стан музею». Дане твердження про є образливим, таким, що не відповідає дійсності, також висловлено у принизливій та непристойній формі, що принижує ділову репутацію Національного музею у Львові імені Андрея Шептицького, і відповідно до положення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» є підставою для відшкодування моральної шкоди. Більше того, жодна інформація не замовчувалася, адже сам генеральний директор на запит журналістів завжди надає необхідні коментарі та доступ до вказаного комплексу по вул. Драгоманова 42, а автором статті не наведено жодних випадків, коли [PERSON] відмовлявся надавати коментарі з тих чи інших питань. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подав заяву з клопотанням слухати справу у її відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого представник позивача не заперечив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у [NUMBER] номері газети «Високий замок» вийшла стаття відповідача [PERSON] під всевдонімом [PERSON] «[INFO]», яка також була опублікована на сайті wz.lviv.ua (адреса посилання: [INFO]), в якій автором критично оцінено діяльність діяльність Національного музею у Львові імені Андрея Шептицького. В зазначеній статті було опубліковано ряд положень, що не відповідають дійсності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі «Постанова») під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Крім того, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ст. 44 Закону України «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов'язані забезпечувати додержання принципів інформаційних відносин, передбачених статтею 5 цього Закону, серед яких об'єктивність, повнота і точність інформації, законність її одержання, використання та поширення. Однак, поширена відповідачами інформація була не повною, не точною, спотвореною і не об'єктивною. Відповідно до п.3 Постанови вибір способу захисту особистого немайнового права належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Відповідно до п.4 Постанови під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. В п. 25 Постанови зазначено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 Закону України «Про інформацію» порушенням законодавства про інформацію є поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність. У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантовано судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до вимог ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Згідно змісту ч.2 ст.302 Цивільного кодексу України фізична особа, що поширила інформацію, зобов'язана переконатись у її достовірності. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У відповідності до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, у випадку посилання позивача на обставини, що протиправними діями відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, обов'язок по їх доведенню, згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, покладений на позивача, однак останній не представив суду докази, які б ствердили факт заподіяння йому моральної шкоди. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, оскільки в порушення вимог ст.302 ЦК України, відповідачі не переконались у достовірності опублікованої інформації. З наведених міркувань та

Outcome: dismissed