Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого посилався на те, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір в забезпечення виконання якого він передав в іпотеку належну йому квартиру №3 в будинку №21 А по вул. Руській в м. Чернівці. В подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.10.2012 року було звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. На підставі вище вказаного рішення суду 30.10.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відчужив вказану квартиру, уклавши з [PERSON] договір купівлі-продажу відповідно до якого остання набула у власність спірне нерухоме майно та сплатила грошові кошти в сумі 191914 грн. Вважає, що вказаний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки він був укладений в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в порушення вимог Закону України «Про іпотеку», без його згоди як власник майна, а також внаслідок насильницьких та шахрайських дій працівників ПАТ КБ «ПриватБанк», а спірну квартиру витребувати у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Вказував на те, що звернення стягнення на належну йому квартиру, яка була передана в іпотеку банку, відбулось з порушенням встановленої законом процедури, зокрема він не отримував повідомлення кредитора про стан його заборгованості та необхідність її погашення, банк не направляв йому вимоги про виселення, він не надавав свою згоду на відчуження предмету іпотеки, натомість таке відчуження було погоджене з його поручителем [PERSON] на яку чинився тиск з боку банку у звязку з чим вона погодилась на реалізацію квартири без його відома, крім того, не зважаючи на те, що банк в рахунок погашення заборгованості відчужив предмет іпотеки за договором купівлі-продажу та отримав грошові кошти в результаті такого відчуження, він повторно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Також, вважає, що банком протиправно не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира є єдиним його місцем постійного проживання, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м., а тому на спірні правовідносини розповсюджувались норми вказаного закону та на період його дії відчуження квартири без його згоди як власника не могло відбутись. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.10.2014 року квартири [ADDRESS], укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]; витребувати від [PERSON] у його власність вказану квартиру та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві в останній редакції. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказавши, що про продаж спірної квартири вона дізналась на одному із Інтернет сайтів та почала співпрацювати з ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо можливості її придбати. Квартира була не придатною для проживання, проте ціна її влаштовувала, а тому в подальшому в результаті прилюдних торгів, які вона виграла, між нею та банком було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу. Вважає, що жодних порушень законодавства при укладенні вказаного договору не було, з власником квартири спілкувався її чоловік, а тому підстави для визнання недійсним вказаного договору відсутні. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зокрема зазначала, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну позивачу спірну квартиру, було ухвалено до моменту вступу в закону силу Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та про намір банку відчужити спірне майно позивач повідомлявся шляхом надіслання на його адресу відповідного повідомлення, а тому доводи позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири є безпідставними. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 30.01.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CVI0GA00000039 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на строк з 30.01.2008 року по 30.01.2023 року у розмірі 23216 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в порядку, у строки та на умовах визначених договором (а/с 14-16). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. З метою забезпечення належного виконання зобовязань за вказаним вище кредитним договором 30.01.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки №CVI0GA00000039, відповідно до умов якого позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №3, загальною площею 55.40 кв.м., яка знаходиться в буд.21А по вул.Руській в м.Чернівці та належить на праві власності останньому. Згідно зі ч.1 ст.33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30.10.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVI0GA00000039 від 30.01.2008 року, в розмірі 30653.84 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.04.2012 року складає 244924,15 грн. звернуто стягнення на квартиру №3, яка розташована в м. Чернівці по вул. Руській в буд.21А, загальною площею 55.40 кв.м. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ Приват Банквсіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселено [PERSON] з квартири №3, що знаходиться в будинку 21А по вул.Руській в м. Чернівці із зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України. Однією із підстав даного позову позивач зазначає не дотримання вимог Закону України «Про іпотеку» в частині звернення стягнення на вказану квартиру, разом з тим у відповідності до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України обовязок доказування покладається на сторін та позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, які б вказували на скасування вказаного вище рішення суду з підстав не вірного застосування норм матеріального права та доказів того, що вказане рішення в закону силу не вступило. В подальшому на підставі вказаного рішення суду 30.10.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири відповідно до умов якого остання придбала у власність квартиру [ADDRESS] (а/с 8,120). У відповідності до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Так, сторонами вказаного договору досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов про що свідчать їх підписи та нотаріальне посвідчення вказаного договору . Згідно ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсним позивач посилається на те, що він не давав згоди на відчуження предмету іпотеки Так, відповідно до п. 2.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог\~ іпотеко держателя передбачено право\~ іпотеко держателя \~на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов'язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що 09.03.2013 року позивач надав розписки про те, що він погоджується на реалізацію квартири №3 в будинку №21А по вул. руській в м. Чернівці та зобовязувався виписатись особисто та виписати усіх прописаних за вказаною адресою осіб (а/с 57,58). Крім того, 17.01.2013 року він був ознайомлений з повідомленням ПАТ КБ «Приватбанк» пр. намір укласти договір купівлі-продажу вказаного майна (а/с 131). Наведені вище обставини спростовують доводи позивача про те, що він не був повідомлений та не давав згоди на реалізацію предмета іпотеки та порушення вимог чинного законодавства в момент вчинення оспорюваного правочину. Крім того, згідно п. 1 ст. 1 Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України в цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання. Отже, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Разом з тим, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки були винесене до моменту вступу в дію Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та банком було отримано згоду позичальника, який одночасно є іпотекодавцем на реалізацію предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу. Враховуючи вище викладене суд приходить до обґрунтованого висновку, що сторонами під час укладення спірного договору купівлі-продажу на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зміст оспорюваного правочину не суперечить закону та іншим актам цивільного законодавства, які діяли на момент його вчинення, договір спрямований на реальне настання юридичних наслідків передбачених ним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним та як наслідок відсутні підстави для застосування норм ст. 388 ЦК України щодо витребування майна у [PERSON] На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed