Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути заборгованість у сумі 18997,86 грн., мотивуючи порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором б/н від 06.07.2016 р. Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано. Відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на вимоги своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ч.1-3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд…. Згідно з ч.ч.2, 4, 8 ст.83 ЦПК України: Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. З наведених норм чітко і недвозначно вбачається, що позивач зобовязаний надавати усі наявні у нього докази вимог тільки разом із позовною заявою, а у разі відсутності такої можливості подати відповідну заяву. Справа відкрита у спрощеному позовному провадженні, про що, розпоряджаючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, просив і сам позивач (а.с.6,36). Окрім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (справа DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Позивач у справі, що стосується його приватного інтересу, жодним чином не був позбавлений можливості представити свою справу шляхом надання усіх доказів під час звернення до суду та додаткових доказів невизнання заперечень відповідача проти позову, якби такі мали місце. Виходячи з цього, суд розглядає справу на підставі наданих позивачем доказів та, дослідивши їх, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 06.07.2016 р. відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку /а.с.8/. Як вбачається з Анкети-заяви, в ній зазначені данні відповідача: місце проживання, телефон, розмір доходу. Проте в Анкеті-заяві відсутні будь-які посилання ні на бажаний розмір кредитного ліміту, ні на визначений сторонами розмір у вигляді банківської послуги. Тому суд вважає, що сторони не уклали між собою кредитний договір, а відсутність укладеного кредитного договору тягне відмову у задоволенні позову, підставою якого є невиконання чи неналежне виконання умов такого договору. I.Позиція суду щодо мотивів визнання договору неукладеним 1.Розмір кредиту як істотна умова договору Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти…. З наведених норм чітко і недвозначно вбачається, що банк зобовязаний надати позичальнику грошові кошти у певному розмірі, тобто погоджену сторонами суму, яка може дорівнювати хоч 01 копійці, але у будь-якому випадку повинна мати позитивне значення, бо не можна дати кредит в розмірі 0 грн. і нарахувати на нього відсотки за користування. Якщо сторони не домовилися про розмір кредиту, у кредитора не встановлюється обовязок надати цю суму боржнику і право на повернення кредиту з відсотками, а у боржника не встановлюється право на отримання цього кредиту і обовязок повернути його з відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такими істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду… Згідно ст.47 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги… Відповідно до ст.6 ч.1 абз.1, ч.1 абз.2 п.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору; договір якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Таким чином, розмір кредиту як предмет договору, визначений як ст.1054 ЦК України так і ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» обовязковою, а тому істотною умовою кредитного договору. 2.Форма досягнення згоди щодо істотної умови договору розміру кредиту. Згідно ст.202 ч.1, ч.2 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст.1055 ч.1 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. На підставі ст.207 ч. 1, 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Таким чином, форма досягнення згоди між банком та фізичною особою закріплюється або на предметах фізичного світу договір на папері, листи, телеграми, телетайп, або повинна бути підтверджена електронними доказами. В обох випадках така згода повинна бути скріплена підписами сторін договору. 3. Момент укладення договору Ст.638 ч.1 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто якщо сторони у письмовій формі не тільки не погодили, а навіть не визначили таку істотну умову кредитного договору як розмір кредиту, - він є неукладеним і не породжує правових наслідків. II. Позиція суду щодо неприйняття інших законодавчих положень та обставин справи, в обґрунтування нібито укладення договору між сторонами. 1. «Договір є укладеним, бо відповідач підписав заяву на отримання кредиту і ознайомилася з Памяткою клієнта, Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг, а всі ці документи разом складають договір між нами. На підставі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості». *Підписання заяви на видачу кредиту, ознайомлення з тарифами, умовами та всіх іншим, що складає договір за умови дотримання вимог законодавства про його укладення і дійсність, ніяк не спростовує очевидний факт відсутності погодження між сторонами по справі розміру кредиту (кредитного ліміту) в жодному з наданих позивачем документів. Також, як безпосередньо випливає з ч.1 ст.627 ЦК України, свобода договору не є абсолютною, тому що при визначенні умов договору сторони повинні враховувати вимоги ЦК України та інші акти цивільного законодавства. Визнання договору укладеним при досягненні згоди за всіма його істотними умовами і віднесення розміру кредиту до обовязкової (істотної) умови є імперативним положенням законодавства і не може бути проігноровано навіть якщо сторони зазначили в договорі, що він є укладеним з моменту його підписання. Довільне тлумачення свободи договору є неприпустимим, бо ніщо тоді не заважає за такою логікою підписати договір купівлі-продажу нерухомості, в якому сторони, «

Outcome: dismissed