Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніцина І.Є. про визнання договору дарування недійсним. Посилався на те, що 10.01.2019 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.05.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І., спадкова справа №13/2009, зареєстровано в реєстрі за №541, квартиру [ADDRESS] . Просить суд, визнати договір дарування квартири від 10.01.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Куніциною І.Є., Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області, серія та номер 483 - недійсним із застосуванням наслідку недійсності правочинів на підставі ст. 230,215 ЦК України. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому зауважено на тому, що вимоги позову є неправомірними, безпідставними та необґрунтованими. Просив відмовити повністю Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у задоволенні позову. В судове засідання представник позивача не з`явився. Суду надана заява про розгляд справи за відсутності особи яка бере участь у справі, позов підтримав в повному обсязі. Відповідачі та третя особа у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання на офіційному сайті «Судова Влада України», причину своєї неявки суду не повідомили. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України -у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 25 червня 2007 року між Товариством зобмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та кредит», повним правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір №1203рv15-07, за умовами якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 43000 доларів США, для придбання житла, з оплатою по процентній ставці 11% річних в перший рік цього договору, подальший розмір процентної ставки підлягає щорічному перегляду, згідно умов 4.7 Договору. 25 червня 2007 року, в якості забезпечення виконання зобов`язапння Позичальника за кредитним договором , між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки №1203рv15-07 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського округу Козловою Н.В., за реєстровим №7345. Згідно умов договору, [PERSON] було передано в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . 26.06.2007 року державним реєстратором приватним нотаріусом Козловою Н.В. , на підставі договору іпотеки №7345, від 25.06.2007 року, було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку №24798976 на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . 26.06.2007 року державним реєстратором приватним нотаріусом Козловою Н.В. на підставі договору іпотеки №7345 від 25.06.2007 року, було зареєстровано в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, заборону на нерухоме майно, зареєстрованого під номером обтяженя: 2509776 на об`єкт обтяження: квартиру номер [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . У зв`язку зі смертю [PERSON] , його поручителем [PERSON] до банку подано заяву, що він зобов`язується сплачувати кошти згідно кредитного договору №1203pv15-07 від 25.06.2007 року у зв`язку з тим, що [PERSON] став спадкоємцем майна яке перебуває в заставі банку по даному кредиту. Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. У разі видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва. Таким чином, між Банком та [PERSON] була підписана письмова домовленість 23.06.2011 року у вигляді додаткової угоди №1 до кредитного договору №1203pv15-07 від 25.06.2007 року, щодо виконання пред`явленої вимоги кредитора, яка була пред`явлена особисто спадкоємцям, та відповідно до якої було встановлено графік погашення заборгованості. 12 лютого 2018 року між ТзОВ «Фінансова компанія`Довіра та гарантія» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відкладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Юдіним М.А. Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейшли всі права вимоги до [PERSON] за додатковою угодою №1 до кредитного договору №1203 pv15-07 від 25 червня 2007 року, від 23.06.2011 року та права Іпотекодержателя за договором іпотеки №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: - зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; - передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; - відчужувати предмет іпотеки; - передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним. Відповідно до договору іпотеки №1203 pv15-07 , передбачено, що іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки, передавати його в наступну заставу, здавати в оренду чи передавати у користування іншим особам без згоди іпотекодержателя. Відповідно до укладеного договору дарування квартири номер [ADDRESS] , було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] без згоди іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст..216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Посилання відповідача на те , що відповідно до рішення Першотравневого районного суду від 29.08.2018 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 19.12.2018 року іпотеку визнано такою, що припинена суд вважає нікчемними. Відповідно до постанови Верховного суду від 30.10.2019 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.08.2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19.12.2018 року - скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання іпотеки припиненою - відмовлено. В Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.06.2007 року державним реєстратором приватним нотаріусом Козловою Н.В. на підставі договору іпотеки,7345, від 25.06.2007 року, було зареєстровано заборону на нерухоме майно , зареєстрованого під номером обтяження:2509776 на об`єкт обтяження:квартиру [ADDRESS] . В супереч наявній забороні на вчинення реєстраційних дій, щодо об`єкту нерухомого майна: кватиру номер [ADDRESS] . державним реєстратором приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є.,було прийнято рішення про посвідчення договору дарування квартири від 10.01.2019 року, що суперечить чинному Законодавству України, а тому підлягає визнанню недійсним. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.п.5,10 вказаної Постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Проте вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочину позивачем не обгрунтовано, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial