Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 7990,55грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 28.07.2017р. по день постановлення рішення по справі, що станом на 07.12.2017р. складає 24622,68грн. В обґрунтування позову зазначено, що 27.07.2017р. позивача було звільнено з ПАТ «АЗОТ». Після звільнення підприємство не здійснило повного розрахунку з позивачем і до теперішнього часу розмір заборгованості з виплати заробітної плати складає 7990,55грн, що обумовило звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Відповідач надав суду заперечення проти позову, в яких зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла через скрутне фінансове становище підприємства, оскільки у звязку із суттєвим підвищенням ціни на газ, підприємство було вимушено припинити свою діяльність в період з 07.03.2017р. по 17.06.2017р., а за таких обставин в підприємства виникла гостра нестача оборотних коштів. 29.05.2017р. державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства, а в подальшому були накладені арешти на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках ПАТ «АЗОТ». Отже оскільки у затримці розрахунку з позивачем відсутня вина відповідача, то на нього не може бути покладено обовязок із сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також в запереченнях зазначено, що в будь-якому випадку розмір середнього заробітку має бути зменшений задля забезпечення збереження принципу співмірності. Тож відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, але надав заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розглянути справу без його участі /а.с.19-20/. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримав доводи викладені в запереченні, і просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач з 03.03.2009р. по 27.07.2017р. працював на ПАТ «АЗОТ», що підтверджується відомостями з трудової книжки /а.с.7/. Наказом від 25.05.2017р. №704-ВК позивача звільнено із займаної посади відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням з останнім днем роботи 27.07.2017р. /а.с.8/. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у звязку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати, яка станом на 22.08.2017р. складала 9421,04грн, що підтверджується відповідною довідкою ПАТ «АЗОТ» від 22.08.2017р. №463 /а.с.9/. До теперішнього часу повного розрахунку з позивачем не здійснено і станом на момент розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати складає 7990,55грн, що не заперечується сторонами. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку при звільненні, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та Законом України «Про оплату праці». Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у звязку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 7990,55грн, яка підлягає стягненню. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Ддоводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017р., №6-259цс17 від 13.03.2017р.). Аналогічні розяснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29.05.2017р., а також арешти грошових коштів на банківських рахунках відповідача, що накладені постановами державного виконавця від 31.08.2017р., 21.09.2017р., 26.09.2017р., 19.10.2017р., 17.11.2017р. не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, що мало відбутись не пізніше 28.07.2017р. (перший наступний робочий день після звільнення). До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у нього коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків, окрім тих, на які накладені арешти. Отже всупереч вимог ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. Оскільки відповідачем до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку по день ухвалення судом рішення підлягає задоволенню. В цьому контексті слід звернути увагу, що за змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до розяснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема а.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 27.07.2017р., то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за травень та червень 2017 року. Згідно довідки ПАТ «АЗОТ» від 22.08.2017р. розмір середньоденної заробітної плати позивача за період травень-червень 2017р. складає 264,76грн /а.с.10/. На момент прийняття судом рішення по справі період прострочення розрахунку відповідача з позивачем складає 92 робочих дня (з 28.07.2017р. - перший робочий день після звільнення - по 06.12.2017р. включно (день ухвалення рішення не береться до розрахунку, оскільки його ще не можна вважати простроченим), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 24357,92грн. (92р.д. х 264,76грн.) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи відповідача стосовно того, що суд обовязково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13. За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обовязкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. З урахуванням вищевикладеного, загалом позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору. З огляду на зміст позовних вимог та загальну ціну позову, відповідно до ст.88 ЦПК понесені позивачем витрати з оплати судового збору в розмірі 640грн підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Відповідно до статті 367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 7990,55грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial