Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати домоволодіння, яке розташоване за адресою: Київська область, Тетіївський район, с.Горошків, вул.Шевченка,8, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на ? частину даного домоволодіння. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1976 року по 12.12.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого почали будівництво будинку по вул.Шевченка,8, Тетіївського району Київської області, яке закінчили у 1998 році. З 1998 року був зареєстрований у даному будинку. Однак, рішенням Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області від 25.10.2007 року за відповідачем одноособово визнано право власності на спірний будинок. Про дані обставини йому стало відомо у 2014 році під час розгляду справи за позовом [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком. З цих підстав, вважає себе співвласником спірного будинку. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні. (а.с.187-188). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 1976 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 1996 році на підставі рішення Тетіївського районного суду. (а.с.59). Свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами видано 12.12.2000 року. (а.с.60). Відповідно до ст.44 КпШС України (що діяв в момент реєстрації та розірвання шлюбу), датою розірвання шлюбу вважається час видачі свідоцтва про розірвання шлюбу. Тобто, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1976 року по 12.12.2000 року. Рішенням Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області від 25.10.2007 року «Про надання дозволу на оформлення новобудови» за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок, розташованого по вул.Шевченка,8 в с.Горошків Тетіївського району Київської області. (а.с.65). Із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Горошківською сільською радою 31.03.2008 року встановлено, що власником житлового будинку в с.Горошків, вул.Шевченка,8, Тетіївського району Київської області є [PERSON] (а.с.61). Із довідок, виданих виконавчим комітетом Горошківської сільської ради 04.08.2014 року №211 та 19.11.2012 року №538, вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO], але з 2006 року по даний час за вказаною адресою не проживає. (а.с.62-63). Із довідки, виданої виконавчим комітетом Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області 22.09.2014 року №284 вбачається, що [PERSON] зареєстрований в [INFO] з 03.04.1998 року. (а.с.24). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.12.2014 року, [PERSON] визнано таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням в будинку №8 по вул.Шевченка с.Горошків Тетіївського району Київської області. (а.с.66-68). Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. У п.п.23,24 вищезазначеної Постанови розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69\~\~СК, ч. 3ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст.325ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.ст.22,23,28,29 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст.16,17 Закону України «Про власність», ст.ст.112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час будівництва спірного житлового будинку, ст.ст.368,369,370 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду Відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Із пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що спірний житловий будинок будували з 1993 року по 1998 рік, під час зареєстрованого шлюбу. Дані обставини визнані сторонами і виходячи з норм ч.1 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Таким чином, спірний будинок побудований сторонами під час зареєстрованого шлюбу і відповідно до ст.60 СК України, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки якого є рівними, виходячи зі змісту норми ч.1 ст.70 СК України. Щодо строку позовної давності, про необхідність застосування якого заявив представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні та в письмовому запереченні, то суд вважає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.253 ЦК України, \~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС України, ч.2 ст.72 СК України,\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Із пояснень позивача вбачається, що до серпня місяця 2014 року він вільно користувався спірним будинком, тобто, права його як співвласника не порушувалися. Однак, починаючи із вказаного періоду відповідачка почала чинити перешкоди у користуванні будинком, подала до суду позов про визнання його таким, що втратив право користуватися спірним будинком, тому вважає, що саме з цього часу у нього виникло право на вказаний позов та розпочався перебіг строку позовної давності. Враховуючи, що спірний будинок побудований під час зареєстрованого шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, будучи зареєстрованим в даному будинку, позивач після розірвання шлюбу мав всі підстави бути впевненим, що відповідачка не порушує його права співвласника на спірний будинок. Посилання представника відповідача на заяву позивача 27.08.2007 року до виконкому Горошківської сільської ради щодо видачі йому необхідних документів для переоформлення спірного будинку, як на доказ пропуску позивачем строку позовної давності, на думку суду, не є беззаперечним доказом, що підтверджує обізнаність [PERSON] про порушення його прав. Враховуючи, що 02.12.2014 року рішенням Апеляційного суду Київської області позивача [PERSON] визнано таким, що втратив право користуватися спірним будинком, тому, суд вважає, що з цього моменту в позивача виникло право на позов та розпочався перебіг позовної давності. Таким чином, доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності для звернення позивача до суду із вказаним позовом, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи, що сторони не оспорюють той факт, що спірний будинок будувався під час зареєстрованого шлюбу, тобто, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання домоволодіння по вул.Шевченка,8, Тетіївського району Київської області спільною сумісною власністю та визнання за ним право власності на ? частину даного домоволодіння, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в розмірі 1423грн. 44 коп. також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved