Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку надалі ним було уточнено в якій просить визнати правочин купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ DAEWOO Т13110 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, як вчинений під впливом обману; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] суму в розмірі 68988,30 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 689,88 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.05.2010 року [PERSON] видав йому, його батьку [PERSON] та його брату [PERSON] довіреність на керування автомобілем ЗАЗ DAEWOO Т13110 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], відповідно до якої вони мають право керування, експлуатації, виїзду за кордон, розпоряджатися, слідкувати за технічним станом та проводити поточний ремонт даного автомобіля. Також позивач зазначає, що він домовився з [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу. При видачі довіреності, відповідач отримав частину грошей в рахунок вартості автомобіля, а 26.12.2010 року отримав залишкову частину вартості автомобіля, про що написав розписку про отримання усієї суми в розмірі 3500 доларів США, після чого зобов'язався оформити договір купівлі-продажу та виконати усі необхідні дії для перереєстрації права власності на вищезазначений автомобіль. Невисоку вартість автомобіля позивач пояснює тим, що дана автівка на момент передачі була в несправному стані, не на ходу та підлягала коштовному ремонту. В заяві позивач також посилається на те, що автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т1210 є предметом застави за договором застави № 6/2004/980-3/814 від 13.10.2004 року укладеним між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], який було укладено для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 6/4/2004/840-К/812. Під час управління вищевказаним автомобілем [PERSON] на підставі довіреності від 29.05.2010 року, його було зупинено співробітниками ДАІ та після перевірки повідомили, що на автомобіль накладено арешт, після чого, цього ж дня, співробітниками Київського ВДВС ХМУЮ складено Акт опису та арешту майна на підставі виконання виконавчого листа № 2-1151/08/08, виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» суми заборгованості у загальному розмірі 80660,49 грн. Позивач, посилаючись на те, що на момент отримання довіреності, передачі грошових коштів, не знав, що автомобіль було придбано [PERSON] в кредит та що він є предметом застави банку, що [PERSON] свідомо не повідомив йому зазначеної інформації уклавши з ним договір купівлі-продажу автомобіля, чим ввів його в оману, в зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду із даним позовом. Також позивач зазначає, що ціна позову складається зі збитків у подвійному розмірі - 66988,30 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн., яку було заподіяно відповідачем, оскільки ним та його сім'єю було втрачено грошові кошти, майно, його мати була позбавлена можливості пересування, було понесено багато втрат немайнового характеру, через що відчували душевні страждання. Позивача та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та підтримав обставини, викладені у позові, заявив клопотання про винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечували. За таких обставин суд розглядає справу без участі відповідача з постановленням заочного рішення. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 визначено: «судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральними засадами суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих Конституцією України (ст.ст. 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину». Ч. 2 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Ч.ч. 1, 2 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце. Якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 17 ЗУ «Про заставу», заставо державець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодержавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя. Ч. 2 ст. 230 ЦК України встановлено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. 29.05.2010 року [PERSON] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було оформлено довіреність на керування автомобілем ЗАЗ DAEWOO Т13110 2004 року випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER], виданого ВРЕВ № 2 ГУМВСУ Харків, відповідно до якої останні уповноважувалися розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо), слідкувати за технічним станом, проводити технічний ремонт автомобіля. Також даною Довіреністю передбачено право керування, експлуатації, виїзду за кордон. Також в судовому засіданні встановлено, що позивачем з травня по грудень 2010 року було сплачено [PERSON] суму грошей за вищезазначений автомобіль. Загальна сума сплачених коштів становить 3500 доларів США. Тобто фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу, що підтверджується розпискою [PERSON]. Згідно вказаної розписки відповідач претензій до позивача не має. Проте, укладаючи договір купівлі-продажу, відповідачем не було повідомлено [PERSON], що автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т13110 2004 року випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] є предметом застави за договором застави № 6/2004/980-3/814 від 13.10.2004 року укладеним між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], який було укладено для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 6/4/2004/840-К/812, чим ввів [PERSON] в оману. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В зв'язку з вищевикладеним, відповідач не мав права видавати довіреність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також не міг укладати договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля, суд вважає, що він був укладений під впливом омани, в зв'язку з цим, визнає правочин купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ DAEWOO Т13110 2004 року випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], укладеного між позивачем та відповідачем, як вчинений під впливом обману. Встановивши наведені обставини, суд приходить до висновку, що вказані умови договору купівлі-продажу автомобіля є несправедливими відносно позивача, отже є недійсними з моменту укладання договору, що тягне за собою стягнення з відповідача завданих позивачеві збитків. Відповідачем за автомобіль було отримано 3500 доларів США. Станом на 26.02.2014 року за курсом НБУ 100 доларів США дорівнює 942,69 грн. Збитки у подвійному розмірі, у відповідності до ч. 2 ст. 230 ЦК України становлять 66488,30 грн. та підлягають стягненню на користь позивача. Суд відмовляє в задоволенні вимог щодо стягнення 500 грн. з відповідача на користь позивача судового збору, що був сплачений за подання позовної заяви про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт, що був розглянутий 03.04.2013 року, оскільки питання про поділ судових витрат вирішено при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON],, Київського ВДВС ХМУЮ, треті особи [PERSON], [PERSON], ПАТ «Надра» в особі Харківського відділення ПАТ КБ «Надра», ТОВ «Укрспецторг Груп» про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт, та зняття з нього арешту. Окрім того, на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції знаходилося виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1151/08/08 виданого 07.07.2010 року Київським районним судом м. Харкова, відповідно до якого з [PERSON] підлягає стягненню на користь ВАТ КБ «Надра» грошові кошти у розмірі 80660,49 грн. В межах виконання вищезазначеного виконавчого провадження 27.06.2012 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Огієнко Б.С. складено акт опису та арешту майна, відповідно до якого автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т13110 2004 року випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вилучено передано [PERSON] за адресою: [ADDRESS]., що було вилучено у [PERSON]. Отже автомобіль був у позивача в користуванні до 27.06.2012 року, тобто до моменту його вилучення співробітниками Київського ВДВС ХМУЮ. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Так, з вини відповідача, який обманувши позивача стосовно правомірності укладення ним договору купівлі-продажу автомобіля, та заволодівши його грошовими коштами, продав йому автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який було вилучено співробітниками Київського ВДВС ХМУЮ. Позивач, як на підставу спричинення йому моральної шкоди посилається на обставини, що він та його сім'я були позбавлені користуватися вищевказаним автомобілем та коштами, витраченими на нього, що призвело до незапланованих збитків і сильних душевних страждань, оскільки дані обставини змусили його та членів його родини відволікатися від особистих справ. В зв'язку з вищевикладеним, суд задовольняє позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн., вважаючи його достатнім та доведеним. Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати відповідно до правил ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Пропорційно до задоволених вимог позивача, згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 664,88 грн., а також документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн.

Outcome: partial