Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому після уточнення позовних вимог просить: визнати недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 20 квітня 2012 року за реєстровим номером 512, зареєстрований в державному реєстрі правочинів 20 квітня 2012 року за №4970636; визнати недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 15 травня 2012 року за реєстровим номером 1919; припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] області; зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] квартиру [ADDRESS] області. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 грудня 1997 року позивачем була придбана квартира [ADDRESS] Діюча на той час редакція Цивільного кодексу Української РСР 1963 року у статті 128 встановлювала момент виникнення права власності набувача майна за договором, згідно вимог якої, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 22 Конституції України її частиною 3 закріплено правило, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тому ч. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. 03 січня 2012 року [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з заявою про забезпечення позову у цивільній справі № 0807/141/2012 про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] остаточним рішенням по якій позов [PERSON] залишений без задоволення. Заходи забезпечення позову скасовані ухвалою суду від 07 червня 2012 року але за цей час [PERSON] здійснила продаж цієї квартири [PERSON] 20 квітня 2012 року, а та в свою чергу [PERSON] 15 травня 2012 року. Вважає, що діями [PERSON] було порушено його право приватної власності, яке підлягає відновленню у становище, яке існувало до порушення. Зазначає, що на день відчуження квартири 20 квітня 2012 року [PERSON] була обізнана про обставину щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] який вона ж і просила суд здійснити. Таким чином вважає що, відчуження квартири було здійснено в період дії заборони на її відчуження. Згідно вимог ч. 1 п. 3) ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач ), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, вважає, що між ним та відповідачем [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, оскільки він не був стороною оспорюваних договорів, то і Вказує, що позов в частині витребування підлягає задоволенню шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Позивач в судове засіданні не з'явився, надавши заву про розгляд справи у його відсутності, за участю представника - [PERSON], позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та посилаючись на доводи та обґрунтування викладені в позовній заяві та на матеріали справи просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутності за участю представника - [PERSON], позовні вимоги не визнають. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та посилаючись на обґрунтування викладені в письмовому запереченні на позов та на матеріали справи в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши заяви про розгляд справи у її відсутності за участю представника - [PERSON], позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі вказуючи на їх необґрунтованість та недоведеність та посилаючись на надані в судовому засіданні усні пояснення та на матеріали справи в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з'явились, надавши письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу вимог, а представники відповідачів як на підставу заперечень проти позову, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст..ст. 10, 11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, 08.11.1997р. між [PERSON] та [PERSON] відділом РАЦС м. Дружківка було зареєстровано шлюб (актовий запис №458). Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами у справі - 18 грудня 1997 року в період шлюбу [PERSON] придбано квартиру, за адресою: [ADDRESS] що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу. Тобто вищевказаний договір купівлі продажу квартири був фактично виконаним та придбана квартира продавцем була передана покупцеві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 22 Конституції України її частиною 3 закріплено правило, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Діюча на час придбання квартири редакція Цивільного кодексу Української РСР 1963 року у статті 128 встановлювала момент виникнення права власності набувача майна за договором, згідно вимог якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі. Суд вважає, що посилання сторони відповідача на відсутність права у [PERSON] на спірну квартиру в результаті її придбання 18.12.1997р. є помилковим, оскільки як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами - 18 грудня 1997 року [PERSON] було придбано квартиру, за адресою: [ADDRESS] що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу та вищевказаний договір купівлі продажу квартири був фактично виконаним та придбана квартира продавцем була передана покупцеві. Крім того, не визнання зазначеного факту сторонами фактично ставить під сумнів укладений 08.05.07р. шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] щодо вказаної квартири, а також в свою чергу послідуюче набуття права на спірну квартиру [PERSON] та [PERSON], що не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, факт придбання [PERSON] спірної квартири також підтверджується рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28.11.2012 року у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.04.2012 року в якому зазначено - як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи сторони по справі перебували у шлюбних відносинах з 08.11.1997р. по 24.01.2008р. Під час шлюбу 18.12.1997 року була придбана квартира [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON]. Зазначене рішення суду є чинним не зміненим та не скасованим. Також, необхідно зазначити, що суду не надано доказів оскарження чи визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.12.1997р., укладеного щодо спірної квартири, крім того як встановлено в судовому засіданні сторонами не ставиться під сумнів дійсність даного правочину. Відповідно до ст.17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 20.03.1952 року кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, судом не береться до уваги посилання представника відповідачів - [PERSON], на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2013 року (у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 квітня 2011 року), як на доказ відсутності у позивача прав на спірну квартиру, оскільки після уточнення позовних вимог (зміни підстав позову), позивач на обґрунтування своїх вимог не посилається на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 квітня 2011 року, що скасоване апеляційною інстанцією. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ). Так, в судовому засіданні встановлено, що 08 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до п.1 якого квартира загальною площею 52,3 кв. м., придбана подружжям сумісно у шлюбі, та належна чоловіку на праві приватної особистої власності, а також все оздоблення, яке є в цій квартирі на момент укладення договору з моменту укладення цього договору є особистою приватною власністю дружини, положення ст.. 60 Сімейного кодексу України щодо правового режиму сумісної власності подружжя до нього не застосовується. Відповідно до п. 1 шлюбного договору від 08.05.2007 року вказано, що спірна квартира придбана сумісно у шлюбі. 24.01.2008р. набрало чинності рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у судовому порядку. В січні 2012 року [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду запорізької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Підставою звернення [PERSON] до суду з вищезазначеним позовом є шлюбний договір від 08.05.2007 року. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.04.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Припинено право приватної власності [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнано право приватної власності за [PERSON], на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 52,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідно до відміток у справі № 0807/141/2012 провадження №2/0807/3/2012, представник відповідача отримав копію рішення суду 04.04.2012 року, про що поставив свій підпис. Відповідно до відмітки в матеріалах вищезазначеної справи - 17.04.2012 року представником позивача [PERSON] отримано копію рішення з відміткою набрало законної сили (у зв'язку з відсутністю станом на 17.04.2012р. апеляційної скарги на рішення Енергодарського міського суду). 18.04.2012 року до Енергодарського міського суду Запорізької області, надійшла апеляційна скарга [PERSON] на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.04.2012 у справі № 0807/141/2012 провадження №2/0807/3/2012. Відповідно до штампу на поштовому конверті апелянтом скаргу направлено поштою 13.04.2012 року . Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, отримавши рішення Енергодарського міського суду від 03.04.2012 року, [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру в КП «Енергодарське БТІ», та 20.04.2012 року продала її [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 20 квітня 2012 року за реєстровим номером 512, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 20 квітня 2012 року за №4970636. Доказів того, що [PERSON] станом на 20.04.2012 року було відомо про оскарження рішення Енергодарського міського суду від 03.04.2012 року стороною позивача суду не надано, як не надано доказів недобросовісності реалізації [PERSON] свого права щодо спірної квартири в момент її продажу. Також на думку суду не являється доказом недійсності правочину укладеного між [PERSON] та [PERSON],наявність винесенної судом 12.01.2012 року ухвали про забезпечення позову виходячи з наступного Так у справі № 0807/141/2012 провадження №2/0807/3/2012 за клопотанням позивача Енергодарським міським судом Запорізької області винесено ухвалу про забезпечення позову. Відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчі документи подаються до виконавчої служби для виконання сторонами у справі. Отже відсутність заборони відчуження спірної квартири при укладенні договору купівлі-продажу може свідчити про фактичне неподання сторонами ухвали суду для виконання до компетентних органів. Крім того ухвала виносилась саме по заяві [PERSON], яка в подальшому отримала копію рішення суду про задоволення позову. Суд вважає, що укладення [PERSON] договору купівлі продажу квартири від 20.04.2012 року не являється доказом зловживання своїми правами відповідачем чи доказом недійсності вказаного правочину. Крім того, в разі якщо ухвала суду про забезпечення позову заважала б реалізації прав щодо квартири, після вирішення справи по суті, [PERSON] не була позбавлена права звернутись до суду з відповідною заявою про скасування заходів забезпечення позову. Як встановлено в судовому засіданні, в подальшому між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] який посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 15 травня 2012 року за реєстровим номером 1919. З огляду на вищевикладене у зв'язку з відсутністю доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними правочинів, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] 20 квітня 2012 року та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] 15 травня 2012 року не підлягають задоволенню. Також з вищезазначених підстав не підлягає задоволенню позовна вимога, щодо припинення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Крім того, необхідно зазначити, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28.11.2012 року у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.04.2012 року - рішення Енергодарського міського суду скасовано та в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Однак до часу прийняття остаточного рішення у вищевказаній справі, спірна квартира була двічі відчужена: за договором купівлі-продажу укладеним між [PERSON] та [PERSON] 20 квітня 2012 року та договором купівлі-продажу квартири укладеним між [PERSON] та [PERSON] 15 травня 2012 року. Разом з тим оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсними правочинів, з підстав недоведеності їх недійсності, суд вважає, що майно може бути витребувано від добросовісного позивача з підстав визначених частиною першою ст.. 388 ЦК України (віндикаційний позов). Так, відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач ), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині вимог про витребування майна від добросовісного набувача [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: partial