Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у розмірі 29 659 гривень 97 копійок, посилаючись на те, що відповідач працює в торгівельному кіоску, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т 40-річчя Жовтня, 36, та належить ТОВ «.Мантіса.». В ході проведення інвентаризації товарних залишків, 24 лютого 2017 року та 12 квітня 2017 року, в торгівельному кіоску за адресою: м. Київ, пр-т 40-річчя Жовтня, 36, було виявлено недостачу товару на суму 29 659 гривень 97 копійок. Для встановлення причин виявленої недостачі було відібрано пояснення від матеріально відповідальної особи, [PERSON] Остання визнала свою вину та зобов'язалась компенсувати збитки в строк до 12.06.2017 року, проте до цього часу жодних коштів на рахунок позивача не поступало. Як зазначає позивач, на виконання наказу керівника ТОВ «.Мантіса.» за № 01 від 13.04.2017 року було проведено службове розслідування, як висновок був складений акт службового розслідування, в якому рекомендувалося усунути продавця [PERSON] від контролю над ТМЦ та грошовими коштами підприємства та прийняти необхідні заходи для відшкодування завданої майнової шкоди підприємству на суму 29 659 гривень 97 копійок. В зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Також позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за її відсутності або про причини неявки, заперечень на позов від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що в ході проведення інвентаризації товарних залишків 24 лютого 2017 року та 12 квітня 2017 року в торгівельному кіоску за адресою: м. Київ, пр-т 40-річчя Жовтня, 36, було виявлено недостачу товару на суму 29 659,97 грн., що підтверджується даними інвентаризації товарів на складі (а.с.а.с. 8-28). З акту службового розслідування від 13.04.2017 року на виконання наказу керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «.Мантіса.» № 1 від 13.04.2017 року, вбачається, що відповідач, [PERSON], працює продавцем кіоску за адресою: пр-т 40-річчя Жовтня, 36 в м. Києві, який належить ТОВ «.МАНТІСА.» та займає посаду продавця. Для встановлення причин виявленої недостачі було відібрано пояснення від матеріально відповідальної особи - [PERSON]. З письмових пояснень [PERSON] встановлено, що вона взяла з торгової виручки кіоску, де вона працює продавцем, 29 000,00 грн., які є власністю ТОВ «.МАНТІСА.», як наслідок була виявлена недостача (а.с. 29). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в силу ст.22 ЦК України, є витрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Доказів, які мали б спростувати факт наявності вини та, як наслідок, завдання позивачу матеріальної шкоди, відповідачем в межах розгляду даної справи надано не було. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності щодо завданої позивачу матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, яку він зазнав внаслідок неправомірних дій відповідача, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved