Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтиз» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, яку в подальшому уточнив. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу № 20 від 20 лютого 2002 року він був прийнятий на роботу у ВАТ «Синельниківський завод будівельних матеріалів» слюсарем по ремонту обладнання. З 20.05.2007 року переведений на посаду налагоджувальника обладнання 5 розряду з виробництва цегли керамічної. На підставі рішення загальних зборів акціонерів, протокол №1 від 19.03.2004 року, ВАТ «Синельниківський завод будівельних матеріалів» перейменовано в ВАТ «Синельниківська теплоізоляція». З 01 червня 2011 року підприємство реорганізовано в ТОВ «СИНТИЗ». Наказом № 87 від 21 липня 2014 року позивача було звільнено з даного підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Згідно наданої представником відповідача довідки від 31.10.2014 року за вих. № 386 про розрахунок заробітної плати позивача з червня 2013 року по липень 2014 року, сума заборгованості за вказаний період по нарахованій, але не виплаченій позивачу заробітній платі становить 11070 грн. 76 коп., компенсація за невикористану відпустку 1046 грн. 51 коп., загалом сума заборгованості становить 12117 грн. 27 коп. Заробітна плата позивача за травень 2014 року становить 2849 грн. 68 коп., за червень 2014 року 3238 грн. 85 коп., загалом за два останні відпрацьовані повні місяці (травень-червень 2014 року) 6088 грн. 53 коп. Згідно наданої представником відповідача довідки від 31.10.2014 року за вих. №386 про кількість відпрацьованих за травень та червень 2014 року позивачем днів/годин, за травень-червень 2014 року ним відпрацьовано 36 днів. Таким чином, у відповідності до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, згідно положень якого середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, було визначено середньоденний заробіток позивача. Середньоденний заробіток позивача становить 169 грн. 13 коп. (6088,53 : 36 = 169,13). Станом на 12 листопада 2014 року кількість робочих днів, що минули з дня звільнення позивача (21 липня 2014 року) становить 82 робочих дні, не враховуючи вихідні та святкові (липень 2014 року з 21 числа - 9 робочих днів, серпень - 20 днів, вересень - 22 дні, жовтень - 23 дні, листопад 2014 року по 12 число - 8 робочих днів), (9+20+22+23+8 = 82). Відтак, станом на 12.11.2014 року сума компенсації, що підлягає стягненню з відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача становить 13868 грн. 66 коп. (82 * 169,13 = 13868,66). Також, позивач зазначив, що через затримку у виплаті та не проведення розрахунку по заробітній платі в день його звільнення, йому завдано значної моральної шкоди. На повному утриманні позивача знаходиться його сім’я, яка складається з непрацюючої дружини, яка доглядає дитину до трьох років, та двох малолітніх дітей. через тривалі затримки в розрахунках та невиплату позивачеві зароблених коштів навіть після звільнення з підприємства відповідача, його сім’я поставлена на грань виживання, фактично не вистачає коштів навіть на придбання самого необхідного для утримання двох малолітніх дітей. Той факт, що позивач не в змозі забезпечити та прокормити своїх дітей, його це дуже принижує. А тим паче викликає надмірну образу та моральні страждання те, що зароблені ним гроші які конче необхідні зараз для утримання сім’ї йому відмовляються виплачувати. Так позивач вважає, що не проведення розрахунку по заробітній платі в день його звільнення суттєво порушило його життєві зв’язки, змусило докладати додаткових зусиль для організації життя, призвело до нервових переживань, все це спричинило йому моральні страждання. Завдану моральну шкоду позивач оцінив у 3000 гривень. У зв’язку з цим, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі у розмірі 11070 грн. 76 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1046 грн. 51 коп., в загальній сумі 12117 грн. 27 коп.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 21 липня 2014 року по день винесення рішення суду включно, а також моральну шкоду у розмірі 3000 гривень. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з’явилася по невідомій суду причині, хоча про день та час судового засідання була належним чином повідомлена, що підтверджується розпискою. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням згоди позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно наказу ТОВ «Синтиз» № 87 від 21.07.2014 року [PERSON] був звільнений з роботи згідно ст..38 КЗпП, за власним бажанням з 21.07.2014 року. Згідно довідки № 255 від 20.08.2014 року [PERSON] працював на ТОВ «Синтиз» на посаді наладчик обладнання, його заробітна плата за період 2013-2014 року складає 41696,96 грн. Відповідно до довідки № 386 від 31.10.2014 року норма годин згідно графіка у [PERSON] на ТОВ «Синтиз» складає : травень 2014 року – 19 днів, годин 151; фактично відпрацьовано : днів -17, годин – 135; червень 2014 року – норма годин згідно графіка : 19 днів, годин -151; фактично відпрацьовано : днів- 19, годин – 151. Довідкою № 386 від 31.10.2014 року ТОВ «Синтиз» передбачено, що нарахована заробітна плата [PERSON] за період з червня 2013 року по липень 2014 року, разом з компенсацією складає 41696,96 грн.; залишок по невиплаченій заробітній платі складає 12117,27 грн.. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов’язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред’явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум ( ч.1 ст.116 КЗпП України ). Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Частиною 1 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв’язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред’явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Оскільки, судом встановлено порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України в частині несвоєчасного проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільнені, відповідно, до відповідача підлягає застосуванню відповідальність, встановлена статтею 117 КЗпП України, а саме ч.2 даної статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Водночас, ухвалюючи рішення в цій частині, суд бере до уваги роз’яснення Пленуму Верховного Суду України надані в пункті 20 Постанови № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де зазначено, що при визначенні відшкодування (середнього заробітку за час затримки розрахунку) необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інші обставини. Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 11070 грн. 76 коп., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1046 грн. 51 коп., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 21 липня 2014 року по день винесення рішення в розмірі 13868 грн. 66 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн., то суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки, вина відповідача є доведеною, а затримка у проведенні остаточного розрахунку із заробітної плати негативно вплинуло на нормальний устрій позивача, в силу роз’яснень наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» щодо засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди враховуючи незначний строк затримки у виплаті заборгованості та її розмір, суд вважає за можливе вимогу позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. задовольнити частково, шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. Таким чином, суд вважає необхідним дані позовні вимоги задовольнити частково. Крім того, згідно ч.2 ст..88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 259 грн.85 коп. На підставі викладеного та ст.ст. 47, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.2 Закону України «Про відпустки», п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial