Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та суду пояснили, що відповідно до ордера №18508 серія Б від 05.03.1986 року, виданого виконавчим комітетом Дарницької районної ради народних депутатів м. Києва [PERSON] (матері позивача) та її сім`ї було надано право на заняття двох кімнат квартири [ADDRESS] . В даному ордері зазначено склад сім`ї: мати позивача [PERSON] ; батько позивача [PERSON] ; [PERSON] (сестра позивача); та [PERSON] (позивач). У подальшому сестра позивача вийшла заміж, отримала прізвище « [PERSON] » та народила дитину. У зв`язку з чим в даній квартирі було зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] (чоловік та син сестри позивача). Враховуючи те, що з 2011 року відповідачі добровільно покинули дане приміщення, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Також позивач [PERSON] зазначив, що просив [PERSON] мирно поділити майно, однак вона не хоче. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та їх представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували та пояснили суду, що дійсно більше року вони не проживають в даній квартирі, однак у зв`язку з тим, що позивач чинить їм перешкоди. Так, позивач не надає можливості проживати відповідачам в квартирі, а саме: він змінив замки у спірному житловому приміщенні; погрожує фізичної розправою у разі появи відповідачів у комунальній квартирі; здійснив напад на [PERSON] та спричинив йому тілесні ушкодження; при зустрічі ображає відповідачів нецензурними словами. Конфлікт між сторонами виник по причині поділу спадщини після смерті їх матері [PERSON] , оскільки остання заповіла своє майно відповідачам [PERSON] , [PERSON] та останні отримали у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні з поважних підстав, останні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, відповідно до ордера №18508 серія Б від 05.03.1986 року, виданого виконавчим комітетом Дарницької районної ради народних депутатів м. Києва [PERSON] (матері позивача) та її сім`ї було надано право на заняття двох кімнат квартири [ADDRESS] . В даному ордері зазначено склад сім`ї: мати позивача [PERSON] ; батько позивача [PERSON] ; [PERSON] (сестра позивача); та [PERSON] (позивач) (а.с. 3). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 16.10.2019 у квартирі [ADDRESS] , серед інших одинадцяти осіб, зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 59). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Бобровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а.с. 35). [PERSON] заповіла все її майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, що вона за законом матиме [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що підтверджується заповітом серії ВВС №128509 від 14.04.2004, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г. (а.с. 45). [PERSON] на праві власності належала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою КВ-2018 № 29511 від 15.08.2018 (а.с. 50). Відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.09.2018 та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12018270080000464 від 14.09.2018 [PERSON] звернувся до Бобровицького ВП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області із заявою в якій повідомив, що 13.09.2018 приблизно о 17 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння вчинив сварку в ході якої вдарив заявника (а.с. 46, 47). Постановою Бобровицького ВП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області кримінальне провадження № 12018270080000464 від 14.09.2018 було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України. Від [PERSON] надійшла заява, в якій він просить кримінальне провадження по факту тілесних ушкоджень закрити, оскільки з даного приводу претензій не має (а.с. 76-77). Відповідно до довідки Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 28.03.2019 від [PERSON] надійшло звернення з приводу того, що її брат [PERSON] не допускає її до квартири [ADDRESS] . В ході виконання даного матеріалу було здійснені виходи, однак застати [PERSON] за місцем проживання не вдалось (а.с. 82). Надані позивачем у якості доказів по справі заяви [PERSON] та [PERSON] від 10.10.2018, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною В.Г., суд не може покласти в основу рішення, оскільки вищевказані особи у судовому засіданні як свідки не допитувались та суд не приводив їх до присяги за дачу завідомо неправдивих свідчень (а.с. 62, 63). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Положенням ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що причини непроживання відповідачів за адресою спірного приміщення є поважними, а позивач чинить перешкоди останнім у доступі до квартири, крім того між сторонами існує конфлікт, що не заперечувалось самим позивачем у судовому засіданні (а.с. 66), оскільки визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, не відповідатиме пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до висновку, що позовні вимоги провизнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed