Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальні збитки у сумі 33214,30 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] 20.01.2015 року об 11:30 год., керуючи автомобілем [NUMBER], рухався по пр.Правди в м.Харкові в районі буд.2 почав змінювати напрямок руху, не впевнився, що це буде безпечно, виїхав на полосу зустрічної смуги, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем ГАЗ 32213, державний номер 1766ФЧ, та автомобіля Renault Sandero державний номер АК 6355СІ, чим заподіяв матеріальну шкоду його власнику [PERSON]. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.12.2016 року провадження у справі стосовно відповідача за ознаками правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу розмір матеріального збитку, спричиненого відповідачем позивачу внаслідок ДТП складає 33214,30 грн., витрати на оплату здійснення оцінки складають 1200 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги вважав не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Надав письмові заперечення, згідно яких з позовом не згоден у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що 20.01.2015 року дійсно сталося ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під його керуванням, автомобіля ГАЗ 32213 державний номер 1766ФЧ, та автомобіля Renault Sandero державний номер АК 6355СІ, який належить позивачу. В результаті ДТП автомобіля пошкоджено, чим власникам завдано матеріальної шкоди. На момент ДТП його цивільно-правова відповідальність, як власника наземного транспортного засобу була застрахована у ПАТ «СК «Країна» за полісом №АІ/4079019. Одразу після ДТП 20.01.2015 року він звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування потерпілій особі та ним було вжито усіх заходів для отримання позивачем відшкодування шкоди у вигляді страхового відшкодування. Після ДТП позивач звертався до страховика ПАТ «СК «Країна», де йому було надано лише бланк Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та не було надано бланк для заповнення Заяви про страхове відшкодування, пояснивши це тим, що така заява подається потерпілою особою разом із постановою суду по адміністративній справі. Після отримання постанови Дзержинського районного суду м.Харкова 30.12.2016 року, 17.01.2017 року [PERSON] надав страховику її копію. Вважає, що страховик своїми діями умисно позбавив [PERSON] можливості отримати страхове відшкодування та листом від 13.04.2017 року повідомила [PERSON] про відмову у виплаті страхового відшкодування у звязку із неподанням ним протягом року з моменту скоєння ДТП заяви про виплату страхового відшкодування. Також зазначив, що із змісту постанови Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.12.2016 року вбачається, що суд не зясував питання чи сталося ДТП саме з його вини, а тому вважає, що відсутні підстави стверджувати про наявність його вини в пошкодженні транспортного засобу, належного позивачу. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти вимог позову, зазначивши, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених вимог до відповідача. Крім того вважали, що належним відповідачем у даній справі має бути страхова компанія ПАТ «СК «Країна». Суд, заслухавши позивача, відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази кожний окремо та у їх сукупності й взаємозвязку, дійшов наступних висновків. У відповідності до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.12.2016 року провадження у справі стосовно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Відповідно до розяснень, які містяться у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Отже, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі ст.38 КУпАП у звязку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення не звільняє від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП. Так, у постанові від 19.12.2015 року суд дійшов висновку про те, що водій [PERSON] перед початком зміни напрямку руху, не впевнився, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, тобто не виконав вимоги Правил дорожнього руху (п.10.1), що і стало причиною дорожньо-транспортної пригоди. Зазначена постанова суду набула чинності, доказів її скасування до суду не надано. Вказаним судовим рішенням встановлено, що [PERSON] 20.01.2015 року об 11:30 год., керуючи автомобілем [NUMBER], рухався по пр.Правди в м.Харкові в районі буд.2 почав змінювати напрямок руху, не впевнився, що це буде безпечно, виїхав на полосу зустрічної смуги, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем ГАЗ 32213, державний номер 1766ФЧ, та автомобіля Renault Sandero державний номер АК 6355СІ, чим заподіяв матеріальної шкоди. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду по справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно із висновками комплексної судової автотехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №4588/4589 від 08.06.2015 року: в даній дорожній обстановці водій автомобіля ГАЗ 32213 [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем Subaru Forester для водія автомобіля ГАЗ-32213 визначалась шляхом виконання ним вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля ГАЗ 32213 [PERSON] не відповідали вимогам п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, та, з технічної точки зору, знаходились в причинному звязку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Водій автомобіля Subaru Forester [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п.п.10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, водій автомобіля Subaru Forester [PERSON] не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем ГАЗ 32213 шляхом виконання ним вимог п.п.10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України. В діях водія Subaru Forester [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, знаходились в причинному звязку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.07.2015 року по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст..124 КУпАП призначено повторну комплексну судову автотехнічну експертизу та експертизу відео-, звукозапису, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно із висновками комплексної судової автотехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №14146/15-35/14147/15-52 від 30.11.2016 року: в момент дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням запису з відео реєстратора, водій автомобіля Subaru виїздив на трамвайну колію зустрічного напрямку руху; зіткнення між автомобілями Subaru Forester, державний номер АХ 8526ВО, та ГАЗ 32213, державний номер 1766ФЧ, сталося за умовною осьовою лінією, яка поділяє проїзну частину, тобто на стороні зустрічного руху по відношенню до напрямку руху автомобіля Subaru ; в досліджуваних умовах водію автомобіля Subaru Forester вимогами п.11.9 забороняється виїзд на трамвайну колію зустрічного напрямку, відокремлені від проїзної частини трамвайні колії та розділювальну смугу; водій автомобіля ГАЗ повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху; в діях водія автомобіля Subaru Forester міститься невідповідність вимогам п.11.9 Правил дорожнього руху; вказана невідповідність, з технічної точки зору, знаходиться у причинному звязку з виникненням ДТП; технічна можливість уникнення зіткнення для водія автомобіля Subaru Forester полягала у дотриманні ним вимог п.11.9 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було перешкод технічного характеру; дослідити наявність технічної можливості уникнення зіткнення для водія автомобіля ГАЗ не виявляється можливим. Оцінюючи висновки комплексної судової автотехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №4588/4589 від 08.06.2015 року, суд враховує, що він містить протиріччя обставинам справи, зокрема у висновку зазначено, що Subaru Forester рухався по трамвайній колії попутного напрямку пр.Правди в м.Харкові, тоді як даний факт спростовується самою фототаблицею до висновку експертизи й іншими доказами у справі, дослідженими в судовому засіданні, а тому висновки експертизи не можна вважати обєктивними. Оцінюючи висновки комплексної судової автотехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №14146/15-35/14147/15-52 від 30.11.2016 року, суд вважає їх такими, що повністю узгоджуються з обставинами, встановленими у справі, та іншими доказами у справі, дослідженими в судовому засіданні, а тому є обєктивними. Згідно з пунктами 2,3-4,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із наступними змінами, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно повязані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у ЦПК України, зібрані у відповідності з чинним цивільно - процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають. Позивач [PERSON] є власником транспортного засобу Renault Sandero державний номер АК 6355СІ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХО 206426. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний звязок між протиправними діями відповідача та шкодою, завданою позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, для визначення вартості матеріального збитку позивач звернувся до субєкту оціночної діяльності ФО-П [PERSON], що дії на підставі свідоцтва про державну реєстрацію №24800000000110856 від 23.06.2009 року та Сертифікату субєкта оціночної діяльності №885/15 від 10.11.2015 року. Згідно звіту №96/05/17 про оцінку колісного транспортного засобу вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault Sandero державний реєстраційний номер АК 6355СІ складає 33214,30 грн.. Позивачем надано до суду квитанцію ТОВ «Соллі плюс» про оплату за ремонт авто на загальну суму 33\~278,29 грн.. Крім того, позивач [PERSON] поніс додаткові витрати у сумі 1200 грн. на проведення оцінки завданого збитку, що підтверджується актом прийому-передачі робіт від 31.05.2017 року. Вказані витрати також відносяться до матеріальних витрат, повязаних із скоєнням ДТП. Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], є забезпеченим транспортним засобом у відповідності до положень Закону України «Про обовязкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961 VІ. Листом №8026 від 29.08.2017 року ПАТ «СК «Країна» повідомила [PERSON] про відмову [PERSON] у виплаті страхового відшкодування через неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Згідно приписів ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом із цим, правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV\~ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.ст.3, 5). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ту обставину, що вимога позивача у договірному зобовязанні страховиком не виконана та він не одержав страхове відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди, деліктне зобовязання, що виникло між ним та особою, яка завдала такої шкоди, вважається не припиненим, зазначена шкода відповідачем добровільно не відшкодована, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі та стягнення з відповідача [PERSON] збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою. Розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved