Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що між ним та відповідачем було укладено договір, відповідно до якого ним було отримано позику, однак ознайомившись зі змістом договору, вважає, що він є недійсним. Вказує, що ТОВ «Кредит Плюс» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телеконікаційної системи. Зазначає, що спірний договір позики він не підписував. При укладенні вищевказаного кредитного договору порушенні його права як споживача, зокрема, йому як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг. Отже, відсутнє будь-яке письмове твердження про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Працівники ТОВ «Кредит Плюс» при видачі кредитних коштів не ознайомлювали з умовами кредитування та всіма ризиками, не надали йому розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Не існує будь-якого окремого документа, де викладена інформація передбачена законодавством України, на якому б стояв його підпис про ознайомлення з такою інформацією. Відповідач не надав йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Окрім цього, відповідачем не було дотримано чинне законодавство з акцептування сторонами укладеного договору. Крім того, в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Позивач вважає, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність шляхом введення в оману клієнтів на рахунок істотних умов договору позики. При укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як йому запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати Договір позики, укладений між ним та ТОВ «Кредит Плюс», недійсним. Позивач в судове засідання не з`явився, просив слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, про що вказав у своїй заяві, наданій суду. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення на Веб-порталі Судової влади України. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом установлено, що між сторонами у справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування, а саме стосовно укладеного між ними Договору позики. Згідно вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Вимогами ч. 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що обов`язок доказування покладається на сторони і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду, оскільки це є порушенням принципу змагальності. Позивач, зазначаючи в позові про те, що він, ознайомившись зі змістом договору позики, вважає, що такий договір є недійсним, однак сам договір, як предмет спору по справі, не долучає до матеріалів провадження, крім того позивач не зазначає номер та дату укладеного договору, умови, які в ньому передбачені, що позбавляє суд можливості перевірити та дати належну правову оцінку доводам, якими позивач обґрунтовує свій позов. Окрім цього, відповідачем ТОВ «Кредит Плюс», не зважаючи на мотивовану ухвалу суду від 26 березня 2021 року, не було надано суду копії оспорюваного договору позики. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 ЦПК України повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. До обов`язків учасників процесу у сфері доказування належать згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплені обов`язки кожної сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Підсумовуючи все вищевикладене суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у позові, не надано договору позики або його копії, який є предметом спору, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed