Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 18 липня 2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким остання отримала від [PERSON] кошти у розмірі 3 000, 00 грн., що еквівалентно 382, 00 дол. США строком на 6 місяців. Поручителем за вказаним кредитним договором є [PERSON] згідно договору поруки від 18 липня 2013 року. Проте, в порушення умов договору, [PERSON] не здійснювала оплату за вищевказаним договором, внаслідок чого станом на 18 квітня 2015 року в неї утворилась прострочена заборгованість у розмірі 5\~103, 70 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом н а 22 липня 2015 року складає 112\~646, 17 грн., яка складається з: основної суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 382 дол. США; суми відсотків за користування кредитними коштами за період з 18 липня 2013 року по 18 січня 2014 року в розмірі 228, 00 дол. США; суми додаткових відсотків за період з 18 липня 2013 року по 18 січня 2014 року в розмірі 720, 00 дол. США; пені за період з 18 березня 2013 року по 18 березня 2014 року у розмірі 1\~394, 30 дол. США; неустойки у вигляді підвищеної відсоткової ставки за період з 18 січня 2014 року по 18 квітня 2015 року у розмірі 2\~378, 40 дол. США. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток, про причини неявки суд не повідомляли. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку відповідачів у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 18 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким остання отримала від позивача кошти у розмірі 3 000, 00 грн. строком на 6 місяців. 18 липня 2013 року в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та [PERSON] був підписаний договір поруки. Відповідно до п. 1.1. договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання всіх зобовязань, що виникли з договору кредиту від 18 липня 2013 року, що був укладений між кредитором та [PERSON] у розмірі 3 000, 00 грн. За п. 2.1 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у такому ж обсязі, що і позичальник по основному боргу, сплаті відсотків, підвищених відсотків, неустойок за договором кредиту. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Тому, оскільки [PERSON] отримала кредит від позивача саме у національній валюті, то суд вважає, що всі подальші розрахунки повинні здійснюватись саме в гривні. Тобто, вимоги позивача щодо стягнення суми кредиту у доларах США є безпідставними. Також судом встановлено, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 3 000, 00 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 18 липня 2013 року, підписаною власноручно відповідачкою, що свідчить про належне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Проте [PERSON] порушила умови договору, а саме не здійснювала оплату за вищевказаним договором. Протягом терміну визнання кредиту кредитом з підвищеним рівнем ризику, і додаткова відсоткова оплата (крім поточних нарахувань відповідно до пункту 4.1 договору) по ньому становить 30 грн. в день. Відповідно пункту 4.1. Договору, оплата за користування позики складає 300 грн. в місяць, таким чином з 18 липня 2013 року по 18 січня 2014 року складає 1\~800, 00 грн. Згідно пункту 9.2. Договору, додаткова відсоткова оплата склала 5\~400, 00 грн. (180 днів х 30 грн). Таким чином, за період з 18 липня 2013 року по 18 січня 2014 року [PERSON] відповідно пункту 9.2. Договору повинна сплатити відсотки за користування позикою за 6 місяців у розмірі 7\~200, 00 грн. Згідно п. 9.4. Договору, боржник повинен сплатити пеню у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, яка складає з 18 березня 2013 року по 18 березня 2014 року 10\~950, 00 грн. Відповідно пункту 9.5. Договору, з 18 січня 2014 року діє ставка в розмірі 180% річних, та відповідно заборгованість по відсоткам с 18 січня 2014 року по 18 квітня 2015 року становить 22\~674, 10 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 40\~824, 10 грн. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти в строк та у порядку встановленому Кредитним договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору та ст. 1050 ЦК України. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли. Оскільки ухвалою суду від 27 квітня 2015 року було відстрочена сплата позивачем судового збору на строк до ухвалення судового рішення, то сума судового збору у розмірі 408, 24 грн. покладається у солідарному порядку на відповідачів. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial