Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за використану електричну енергію. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі укладеного між ними договору відповідач є споживачем електроенергії за адресою: Київська обл., Васильківський р-н., с. Здорівка, вул. Дружби, буд. 13; за вказаною адресою відкрито особовий рахунок № 201014018. Посилаючись на положення Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правила роздрібного ринку електричної енергії, позивач зазначає, що відповідач порушує такі вимоги оскільки не проводить оплату за використану електричну енергію, внаслідок чого має відповідну заборгованість. Представник позивача і відповідач в судове засідання не прибули, надали суду заяви у яких просили розглянути справу у їх відсутності; при цьому відповідач не заперечила щодо задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до Договору № 201014018 про користування електричною енергією від 29 травня 2017 року, позивач, як ліцензований енергопостачальник, взяв на себе зобовязання надійно постачати відповідачу, як споживачу за адресою: Київська обл., Васильківський р-н., с. Здорівка, вул. Дружби, буд. 13, електричну енергію у необхідних обсягах відповідно до граничної потужності 1,5 кВт, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобовязався оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені договором (а.с. 4 6). З наданого позивачем на підтвердження своїх вимог письмових доказів, а саме: екранокопії з бази ПАТ «Київобленерго», рахунку на електроенергію на імя [PERSON] і особової картки споживача № 201014018 вбачається, що відповідач, як споживач отримує від позивача, як ліцензованого енергопостачальника, електричну енергію за адресою: Київська обл., Васильківський р-н., с. Здорівка, вул. Дружби, буд. 13 та має заборгованість по сплаті за її споживання в розмірі 24\~162 гривні 42 копійки (а.с. 7, 9). Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про електроенергетику» у цьому Законі термін «споживачі енергії» вживається у такому значенні субєкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником; споживач енергії зобовязаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії; споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Норма пункту 1 частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», споживач зобовязаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Згідно із підпунктом 2 пункту 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018\~року № 312, споживач електричної енергії зобовязаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Норма частини першої статті 11 ЦК України передбачає, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У суду немає даних про те, що відповідачем, як споживачем оплачено Рахунок на електроенергію № [NUMBER] за серпень 2018 року від 31.08.2018 року в сумі 24\~162 гривні 42 копійок (а.с. 8). Такі дії відповідача свідчать про те, що отримуючи від позивача електричну енергію, він не здійснює на користь останнього оплату за спожиту електроенергію, чим порушує Правила роздрібного ринку електричної енергії. Таким чином, оскільки, відповідач, як споживач винний в порушенні Правил роздрібного ринку електричної енергії, у звязку з чим має заборгованість перед позивачем по сплаті за використану електроенергію, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та на підставі наведених положень цивільного законодавства підлягає задоволенню. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, у звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі частини першої статті 142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, решту суми судового збору слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved