Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15 747 грн. 20 коп. В обгрунтування позову покликається на те, що працював на ДП «Арена Львів» з 03.01.2013р. на посаді менеджера, 30.09.2013р. звільнений з роботи. Проте, при звільненні відповідач не провів із ним розрахунку, не виплативши належних при звільненні сум, у зв»язку із чим він звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, яка була задоволена. Судовий наказ про стягнення заборгованої заробітної плати відповідач виконав лише 21.05.2014р. Оскільки затримка розрахунку мала місце з вини відповідача просить стягнути із нього середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що остаточного розрахунку відповідач з ним не провів, оскільки йому не було виплачено компенсації втрати частини доходів, у зв»язку із порушенням строків їх виплати за період з жовтня 2013р. по квітень 2014р., відтак, ним не пропущено тримісячного строку звернення до суду. В останнє судове засідання позивач не з»явився, подав клопотання про завершення розгляду справи у його відсутності, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що остаточний розрахунок із позивачем проведений 21.05.2014р., а позов пред»явлений до суду 06.02.2015р., відтак, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. Компенсація втрати частини доходів, у зв»язку із порушенням строків їх виплати позивачу не виплачувалась у зв»язку із тим, що індекс споживчих цін наростаючим підсумком не перевищував 100%. Крім того, на час затримки розрахунку позивач отримував допомогу по безробіттю, однак, при розрахунку суми середнього заробітку така позивачем не врахована. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, з 03.01.2013р. працював на посаді менеджера, з 30.09.2013р. звільнений з роботи за власним бажанням. Зазначені обставини не оспорюються сторонами . 07.02.2014р. за заявою позивача Сихівським районним судом м.Львова видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідача в користь позивача нараховану та не виплачену заробітну плату в сумі 5 397 грн. 38 коп. (а.с.3). Як вбачається із копії постанови про закінчення виконавчого провадження 21.05.2014р. вказаний судовий наказ виконано та виплачено позивачу зазначену суму заборгованої заробітної плати (а.с. 4). Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно частини 3 зазначеної статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. роз»яснено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався Згідно ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом розрахунок із позивачем було здійснено 21.05.2014р., а з позовом до суду про стягнення середнього заробітку позивач звернувся до суду лише 06.02.2015р., пропустивши тримісячний строк звернення. Обставини, які б свідчили про поважні причини пропуску такого строку позивачем не зазначені та судом не встановлені . Покликання позивача на те, що строк позовної давності не пропущено, у зв»язку із тим, що з ним не проведено остаточного розрахунку до даного часу, оскільки не виплачено компенсації втрати частини грошових доходів, є необґрунтованим. З огляду на те, що така компенсація позивачу не нараховувалась, вимог про стягнення такої позивач не заявляв. Вказана позивачем сума заборгованої заробітної плати у заяві про видачу судового наказу була стягнута в його користь в повному обсязі, відтак, спір щодо розмірів належних позивачу при звільненні сум між сторонами відсутній. З огляду на те, що позивачем пропущено строк звренення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, поважні причини пропуску такого відсутні, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити . На підставі ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 267 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed