Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після збільшення позовних вимог, просить визнати відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та виселити їх із вказаної квартири без надання іншого житла, посилаючись на те, що він є власником зазначеної квартири, відповідачі приходяться родичами колишнього власника та зареєстровані у квартирі, однак з часу придбання квартири позивачем відмовляються звільнити належне йому нерухоме майно, тому позивач просить суд захистити його права власника квартири. У справі було ухвалено заочне рішення від 12.02.2013 року, що скасоване за заявою відповідачів ухвалою від 10.04.2013 року, після чого позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог із зазначенням нових обставин; 18.07.2013 року провадження у справі зупинено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, яка була залишена без розгляду згідно ухвали Суворовського районного суду від 23.04.2014 року. Ухвалою суду від 08.05.2014 року провадження у справі відновлено. У судове засідання, після відновлення провадження у справі, позивач подав заяву, згідно якої доповнені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, розглянувши справу за його відсутності, при цьому погодився на повторний розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно повідомлені у встановленому законом порядку за місцем їх реєстрації та проживання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] являються мешканцями квартири і зареєстровані у ній з 15.11.1989 року та 06.12.2002 року відповідно (а.с.5). Квартира [ADDRESS] належить позивачеві на праві особистої власності згідно договору купівлі-продажу від 26.02.2011 року, квартира придбана у колишнього власника [PERSON] (а.с.6, 7), котрий зобов'язався звільнити квартиру та зняти усіх мешканців з реєстраційного обліку (а.с.14). На даний час проживання та реєстрація відповідачів перешкоджає позивачеві у здійсненні права власності, він не має можливості використовувати свою власність для власних потреб, вимушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідачі є мешканцями житла, яке відчужене його власником у добровільному порядку, то з моменту відчуження вони втратили право користування вказаним житловим приміщенням і підлягають виселенню. Суд не приймає до уваги надані відповідачкою [PERSON] докази закріплення за нею як за неповнолітньою особою спірного житла Розпорядженням Суворовської райадміністрації №1256р. від 22.11.2002 року, оскільки Розпорядження не є правовстановлюючим документом на квартиру та на час звернення позивача до суду вона являється повнолітньою особою. Інших доказів відповідачі до суду не надавали, з будь-якими клопотаннями про їх витребування не звертались. Отже, відповідачі після відчуження квартири її власником мешкають за вказаною адресою без жодних правових підстав, перешкоджаючи у користуванні своєю власністю позивачеві. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, оцінюючи представлені докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ст.150 ЖК України, ст.ст.317, 319, 391 ЦК України, вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки вказана квартира належить позивачеві на праві власності на законних підставах, відповідачі з придбанням квартири позивачем втратили право користування зазначеним житлом. У відповідності до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню у рівних частках на користь позивача понесені ним судові витрати у загальному розмірі 114,70 грн.

Outcome: approved