Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про стягнення суми страхового відшкодування. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.02.2020 року приблизно о 18.30 год. в м.Києві по пр-ту Хоткевича, 1-Г мала місце ДТП, а саме зіткнення за участю автомобілів «КІА», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , автомобіля «Skoda», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2020 року [PERSON] було визнано винною у справі про адміністративне правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Як зазначає позивач, автомобіль «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 30.05.2018 року. Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у відповідача, він 02.03.2020 року з метою отримання страхового відшкодування звернувся до даної страхової компанії, надав вичерпний перелік документів, а також надав транспортний засіб для огляду страховику з метою визначення розміру завданого збитку. В травні 2020 року він отримав лист страховика за вих.№622 від 23.04.2020 року щодо порядку відшкодування шкоди, а також бланк заяви на виплату, відповідно до змісту якої йому запропоновано погодитись із сумою відшкодування, розрахованої невідомо якою особою та яким чином, у розмірі 9522,00 грн. Він з вказаною сумою не погодився, так як сума збитку розрахована необ`єктивно. Тому з метою фіксації пошкоджень та визначення розміру матеріального збитку він звернувся до незалежного оцінювача СОД ФОП Палківського О.О. , яким було складено звіт № 852-ф/20 від 28.02.2020 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 30 491,21 грн. 01.06.2020 року відповідачу було надіслано заяву на виплату страхового відшкодування з необхідними документами, а також вищевказаний звіт. Однак, станом на дату подання позову, виплату страхового відшкодування відповідач не здійснив, що вказує на свідоме порушення вимог чинного законодавства, в тому числі і щодо строків проведення виплати страхового відшкодування. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 30 603,99 грн., з яких: 30 491,21 грн. - сума матеріального збитку; 22,56 - 3 % річних; 90,22 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, а також просить стягнути судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн., втрати на проведення авто товарознавчого дослідження в розмірі 1800,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4500,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. 15.12.2020 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про уточнення та зменшення позовних вимог, відповідно до якої, з урахуванням виплаченого страхового відшкодування, представник позивача просив суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 20 969,21 грн., 22,56 грн. - 3 % річних, 90,22 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, а також судові витрати. 04.03.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Лисенко В.А. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вказує на те, що зобов`язання з виплати страхового відшкодування були виконані відповідачем в повному обсязі в розмірі шкоди, оціненої страховиком у порядку, передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, згідно ст.34 вказаного ЗУ страховик вчасно направив свого представника для визначення розміру збитків, а тому у позивача були відсутні підстави для залучення оцінювача Палківського О.О. , а тому не може бути прийнятий до уваги його звіт, який, крім того, не враховує вимоги нормативно-правових актів з оцінки майна та норм вказаного ЗУ, зокрема вартість матеріального збитку розрахована з урахуванням ПДВ. Крім того, як вбачається зі звіту, оцінка проведена станом на 27.02.2020 року, в той час, як ДТП сталась 28.02.2020 року, що викликає обґрунтовані сумніви у правильності висновків, зроблених у вказаному звіті. Відтак, на думку представника відповідача, даний звіт не може бути прийнятий в якості належного та допустимого доказу. Представник відповідача також вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення витрат на оплату авто товарознавчого дослідження в розмірі 1800,00 грн., посилаючись на виконання страховою компанією вимог ст.34 вищевказаного ЗУ, а також зазначила про неправомірність віднесення такої сплати до судових витрат, оскільки наданий звіт не є висновком експерта в розумінні ЦПК України. Крім того, представник відповідача заперечила і проти судових витрат на правову допомогу, вважаючи їх необґрунтованими та надмірно завищеними. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, зменшити заявлені позивачем витрати на правничу допомогу, а також розглянути справу без участі представника страхової компанії. 15.03.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник відповідача зазначив про те, що визначення розміру матеріального збитку позивача виконано особою, яка має відповідні повноваження на проведення оцінки, а також зауважив про порушення відповідачем строків, встановлених ст.34 вищенаведеного ЗУ, що дає підстави позивачу для самостійного проведення оцінки та стягнення з відповідача витрат на її проведення. Представник позивача зазначив і про порушення відповідачем ст.36 вищевказаного ЗУ та зауважив на те, що вартість матеріального збитку у звіті вказана з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Представником позивача наголошено на тому, що наданий позивачем звіт є єдиним та належним доказом розміру завданої шкоди, оскільки виконаний з дотримання норм чинного законодавства, а отже є єдиним належним та допустимим доказом у справі, яким розмір завданої шкоди визначено об`єктивно. Крім того, представник відповідача вважає необґрунтованим і таким, що складено з порушенням норм законодавства, висновок, покладений відповідачем в основу його розрахунків страхового відшкодування, зокрема, вид ремонтного впливу, вказаний у протоколі огляду КТЗ як заміна пошкодженої запчастини змінився з невідомих підстав на ремонт. Також, практично на усіх деталях, визначених для заміни, програмою «Аврора» («Аудатекс») вказано символ «*», що вказує на втручання користувача для коригування вартості замінюваних запасних частин, що є неприпустимим в роботі оцінювача, так як безпосередньо впливає на об`єктивність визначення розміру заподіяної шкоди. Відтак, представник позивача вважає, що звіт, наданий відповідачем, містить занижений розмір матеріального збитку. Тому припущення відповідача про те, що ним виплата страхового відшкодування здійснена у повному обсязі та у порядку, передбаченому ЗУ, є помилковими та такими, що обґрунтовано не відповідають дійсності. Представник позивача також вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у повному обсязі, так як є обґрунтованими та підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами. З урахуванням вищенаведеного представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відзиві на позовну заяву просить розглядати справу у відсутність представника відповідача. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 28.02.2020 року о 18.30 год., керуючи автомобілем «КІА», д.н.з. [NUMBER] , в м.Києві по вул.Хоткевича, 1-Б, не дотрималась безпечної дистанції та скоїла зіткнення з автомобілем «Skoda», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який в свою чергу проїхав вперед та скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою судді Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2020 року [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому вона, як особа, що керувала автомобілем «КІА», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого позивач поніс матеріальні збитки, є єдиною винною особою, дії якої призвели до ДТП. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача ««Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності зі ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «АСК «Омега» відповідно до страхового полісу АО/3430506 від 23.04.2019 року, який був чинним на момент ДТП. Відповідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). 02.03.2020 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку. Дана обставина визнана сторонами, а тому не потребує доказування. 27.05.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши звіт СОД ФОП Палківського О.О. № 852-Ф від 28.02.2020 року, відповідно до якого розмір завданого матеріального збитку становить 30 491,21 грн. У даній заяві позивач зазначає про те, що отримав у травні 2020 року лист страховика за вих.№ 622 від 23.04.2020 року щодо порядку відшкодування шкоди, а також бланк заяви на виплату в розмірі 9522,00 грн., з якою він не згоден. Відповідно до страхового акту № 712-15168-2 від 09.09.2020 року відповідачем вирішено здійснити позивачу виплату страхового відшкодування в розмірі 9522,00 грн., яке було сплачено 02.11.2020 року відповідно до платіжного доручення № 2751. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Частинами 2, 3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Відповідно до частини 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Разом з тим, відносини у сфері оцінки шкоди регулюються Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав» № 1440 від 10.09.2003 року. Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Згідно приписів пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Отже, відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав» № 1440 від 10.09.2003 року, документом який підтверджує належним чином оцінений розмір матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу є саме звіт суб`єкта оціночної діяльності про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу, і який є обов`язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що після отримання 02.03.2020 року відповідачем від позивача повідомлення про настання страхового випадку страховик направив свого представника для визначення збитків з порушенням передбаченого законом строку, а саме 18.03.2020 року. Відтак, позивач мав право на звернення за проведенням оцінки збитків самостійно і приписами вказаної норми встановлено, що цьому випадку він має право на відшкодування витрат на проведення такої оцінки. Однак, під час судового розгляду представник позивача наполягав на тому, що витрати на залучення експерта позивачем у розмірі 1800,00 грн. є судовими витратами, а тому питання щодо стягнення цих коштів суд вирішить в порядку ст.141 ЦПК України в межах заявлених вимог. Крім того, пунктом 3 частини 1 статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого. Водночас, відповідно до частини 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Крім того, згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем сума страхового відшкодування обрахована невірно, є заниженою, а висновок оцінювача страховика не відповідає вимогам чинного законодавства. На підтвердження своїх вимог позивач надав звіт СОД ФОП Палківського О.О. № 852-ф/20 від 28.02.2020 року. Зазначений звіт не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу, оскільки з нього вбачається, що дата оцінки проведена 27.02.2020 року, в той час, як страхова подія мала місце 28.02.2020 року. Крім того, акт огляду технічного стану КТЗ складено 15.05.2020 року і він також містить рукописне виправлення дати події на 27.02.2020 року. Вказані неточності та виправлення належним чином не усунуто та не застережено і їх наявність виключає можливість покладення даного висновку в основу рішення суду. Таким чином, оскільки суд відхиляє вказаний висновок як неналежний та допустимий доказ, а інших доказів щодо розміру збитків позивачем суду не надано, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Суд звертає увагу і на те, що з клопотаннями про проведення авто технічної експертизи представник позивача до суду не звертався, іншими доказами неправильність обрахування відповідачем суми страхового відшкодування не довів. Оскільки позивачем не спростовано розміру збитків, визначеного відповідачем, у встановленому порядку, відсутня можливість і для обрахування розміру пені та 3 % річних, оскільки сума цих коштів обраховувалась позивачем, виходячи з вищевказаного звіту. Інших розрахунків суду не надано. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в їх обґрунтування. Інші доводи представника позивача висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позову не дають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed