Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути заборгованість у сумі 38053,72 грн., мотивуючи порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором б/н від 24.01.2014 р. Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано. Суд, дослідивши докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на вимоги своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 24.01.2014 р. відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку /а.с.7/. Як вбачається із Анкети-заяви, в ній зазначені данні відповідача: місце проживання, телефон. Проте в Анкеті-заяві відсутні будь-які посилання ні на бажаний розмір кредитного ліміту, ні на визначений сторонами розмір у вигляді банківської послуги. Однак у позові зазначено, що відповідач отримав кредит в розмірі 500 грн. Доказів того, що сторони домовилися про зазначений розмір ліміту із самого початку або про його подальше збільшення, і коли саме суду не надано. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. З наведеної норми чітко і недвозначно вбачається, що банк зобов'язаний надати грошові кошти, тобто визначену сторонами суму, яка може дорівнювати 01 копійці, центу, песо чи пфенігу, але у будь-якому випадку повинна мати позитивне значення, бо не можна дати 0 гривень, ескудо чи піастрів. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу, зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 629 та 630 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов певного виду, оприлюднених в установленому порядку. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір юридично закріплює відносини між сторонами, надаючи їм характер зобов'язань, виконання яки захищене законом; визначає порядок, способи та послідовність здійснення дій сторонами, передбачає засоби забезпечення зобов'язань. Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України для всякого правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такими істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовились з приводу всіх суттєвих умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансової послуги, а кредитування і є фінансовою послугою (ст. 4 цього Закону), повинен мати обов'язково найменування фінансової операції, розмір фінансового активу та зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, строки дії договору, права та обов'язки сторін, відповідність сторін і підписи сторін. Відповідно до ст.208 ч.1 п.2 ЦК України правочини між фізичними та юридичними особами повинні вчинятися у письмовій формі. Згідно ст.207 ч. 1, 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Суду не надано доказів вчинення між сторонами по справі правочину у письмовій формі, який би містив таку істотну умову договору, як розмір кредитного ліміту в 500 грн. Та обставина, що відповідач користувався карткою із кредитним лімітом в 500 грн., не впливає на висновки суду, бо на підставі ч.2 ст.205 ЦК України така згода підтверджує вчинення правочину тільки у тому разі, коли для нього не встановлена обов'язкова письмова форма. Також, договір позики є укладеним з моменту передачі коштів (ч. 2 ст. 1046 ЦК України). Дана норма поширюється і на кредитні відносини. Доказом зарахування кредитних коштів на відкритий розрахунковий рахунок, відповідно до виданої платіжної кратки у відповідності до Постанови НБУ № 22 від 21.01.2004 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» може виступати тільки платіжне доручення або меморіальний ордер. Жоден з цих доказів суду не наданий. Не надано суду і доказів перерахування цих коштів в електронній формі. Не впливає на висновки суду і право позивача згідно Умов та Правил надання банківських послуг на зміну розміру кредитного ліміту в односторонньому порядку, бо перш ніж його змінити, сторони повинні домовитися про його первісний розмір, докази чого, як зазначено вище, позивачем не надані. Таким чином, в судовому засіданні не найшло підтвердження укладення кредитного договору між сторонами по справі, тобто докази існування між ними взаємних прав та обов'язків, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed