Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на 1 / 2 частку квартири посилаючись на те, що з відповідачем спільно проживають та ведуть спільне господарство з січня 2006 року у квартирі, що належить матері [PERSON] за адресою вул. проспект Миру, 68 м. Хмельницький. Під час проживання придбано квартиру [ADDRESS] так, як зазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках. Позивач та представник у судове засідання зявилися, підтримали позовні вимоги та надали суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Представник відповідача залишив судове засідання без поважних причин. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити. Судом встановлено, що 24 січня 2008 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міського управління юстиції, актовий запис №67 який розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду, що набрало законної сили 15 грудня 2014 року. Від шлюбу народилася донька Анастасія [INFO] яка проживає разом з позивачем. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] про, що свідчить свідоцтво про право власності від 13 січня 2009 року. З даних довідки ТОВ «Укрстандарт» від 2007 року судом вбачається, що на підставі контракту №56-7/1/2005 відповідач здібрав інвестування зазначеної вище квартири у розмірі 119088 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Позивачем та його представником не представлено доказів на підтвердження факту проживання однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу та ведення спільного побуту з відповідачем. Вимогами ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, законодавець передбачив можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, у разі, коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд вважає, що факт набуття квартири [ADDRESS] відповідачем під час шлюбу, не є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю та його поділу так, як судом не здобуто доказів які вказують, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім цього, позивачем та його представником не надано належних і допустимих доказів про участь позивача у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна право власності на яке зареєстроване в січні 2009 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зважаючи на викладене, беручи до уваги, що судом обєктивно не встановлено факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та не здобуто доказів, що спірна квартира придбана за спільні кошти тому суд вважає, що позовні вимоги є не обгрунтованими та не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed