Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення та зняття його з реєстрації за місцем проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31.07.2013 року. У цьому будинку зареєстрований [PERSON] , який проживає у будинку без його згоди, договір найму не укладався, він не є членом його родини, а тому чинить перешкоди в користуванні належним йому майном. Виселятися та зніматися з реєстрації добровільно відповідач відмовляється. Жити з відповідачем в одному будинку він не бажає, оскільки відповідач є йому чужою особою та зловживає спиртними напоями, ремонт будинку не здійснює, без дозволу вселив невідому позивачу жінку. 30.07.2020 він направив відповідачу вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації, проте відповідач відповіді не надав, з реєстрації не знявся. Тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 05.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Ліщинська Т.І. позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених у позові, який просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, відзив на позову заяву не подав, заяв та клопотань від нього не надходило, заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не подано. Ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження, якою визначено строк подачі відзиву на позовну заяву та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 11.01.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи належно повідомленим про день, час та місце розгляду справи. До суду надійшла заява за підписом старости Варковицької сільської ради, в якій просить розглянути справу без участі представника сільської ради, заяву підтримують повністю. Відповідно до ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких умов, суд вирішує позов по суті на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2013 року, № 883, в якому зазначено, що позивач є спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 8). Про це свідчить також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7385980 від 31.07.2013 (а.с. 9). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 28.12.2013 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0, 3439 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Сатиїв Дубенського району Рівненської області (а.с. 11). Відповідно до податкових повідомлень від 15.04.2020 та квитанцій від 23.07.2020, [PERSON] сплатив земельний податок у розмірі 113, 90 грн. (а.с. 13-15). Як свідчать довідки №03-15/598 та №03-15/597, видані виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області 22.07.2020, [PERSON] фактично проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10.11.2009 року по даний час. (а.с. 7, 12). 30.07.2020 [PERSON] направляв [PERSON] вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації, яку останній отримав 05.08.2020 (а.с. 16, 17, 18). Як свідчить інформаційна довідка УДМС України у Рівненській області від 06.10.2020, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10.11.2009 року (а.с. 22). Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вказані особи, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України). Статтею 47 Конституції України передбачено право кожного на житло і закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача. Суд враховує той факт, що згідно довідки Сатиївської сільської ради, відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 10.11.2009 року. Тобто, він проживав у ньому з дозволу попереднього власника житла - [PERSON] та разом із останньою. Даних про те, що за життя [PERSON] ставила питання про виселення відповідача, суду не надано. За вказаних обставин суд вважає, що відповідач користується житлом на законних підставах. При позбавленні відповідача права користування житлом, виселенні його із спірного житлового будинку, не буде дотриманий розумний баланс між інтересами позивача [PERSON] , який не довів підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та необхідність його виселення, та відповідача [PERSON] , який протягом тривалого часу проживає в указаному житлі та законно в нього вселився. Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 зроблено висновок, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження передбачених законом підстав для виселення відповідача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed