Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2011 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. За вказаною вище адресою зареєстровані позивач, [PERSON] та відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» від 11.10.2018 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який в лютому 2015 року був розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області. Відповідачі зареєстровані, однак фактично не проживають в спірній квартирі з 19.02.2015 року - [PERSON], [PERSON], [PERSON], а з березня 2018 року - [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначає, що відповідачі виїхали з квартири, не залишивши особистих речей, не приймають участі в оплаті комунальних платежів та не бажають добровільно знятись з реєстрації місця проживання, що спричиняє позивачу суттєві незручності. З огляду на викладене вище, позивач не має можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому він звернувся до суду з даним позовом та просить усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні вказаною квартирою шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись при цьому на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив справу розглянути у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та заперечила проти його задоволення. Зазначила, що вона просила у позивача надати їй час для реєстрації дітей за іншою адресою. Вона зареєструвалась в спірній квартирі лише для того, щоб діти могли піти до дошкільного закладу. Близько чотирьох років вона разом із дітьми проживає в [ADDRESS], де орендує житло. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Бойко М.П., в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклуваня Вінницької міської ради від 24.01.2019 року щодо недоцільності визнання неповнолітніх дітей втратившими право користування квартирою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2011 року (а.с. 6). Право власності позивача на вказану квартиру зареєстроване КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 29.04.2011 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 7). З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕО» №10247 від 11.10.2018 року судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON], онука [PERSON] та онук [PERSON]. Особовий рахунок відкрито на ім'я: [PERSON] (а.с. 12). Також факт реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] за зазначеною вище адресою, підтверджується відмітками в їх парспортах (а.с. 9, 11). Згідно з актом ТОВ «ЖЕО» від 21.09.2018 року № 10045 відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS], але не проживають у ній з 19.02.2015 року по даний час (а.с. 13). Відповідно до акту ТОВ «ЖЕО» від 21.09.2018 року № 10046 відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS], але не проживають у ній з березня 2018 року по даний час (а.с. 14). Даний факт також підтверджується письмовими поясненнями сусідів позивача (а.с. 15, 16). Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради № 01-00-011-3723 від 24.01.2019 року, визнання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], втратившими право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] є недоцільним (а.с. 65). Сторони визнають та не заперечують ті обставини, що [PERSON] є колишньою невісткою позивача, а її діти [PERSON] та [PERSON] є онуками позивача та дітьми його сина - [PERSON]. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Зі змісту акту ТОВ «ЖЕО» від 21.09.2018 року № 10046 та письмових пояснень сусідів позивача вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі лише з березня 2018 року. Даний факт також підтверджується позивачем. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, позивачем не надано жодного письмового доказу того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не приймають участі в оплаті комунальних платежів за спірне житло. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до переконання, що станом на момент ухвалення судового рішення, відсутні підстави для визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, відповідачами [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є членами сім'ї позивача. Тобто позовні вимоги в цій частині є передчасними. Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, то суд зазначає наступне. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який в лютому 2015 року був розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області. Отже, [PERSON] є колишньою невісткою позивача, тобто наразі вона не відноситься до члена сім'ї [PERSON] Згідно з актом ТОВ «ЖЕО» від 21.09.2018 року № 10045 відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 19.02.2015 року по даний час, тобто протягом чотирьох років. В судовому засіданні відповідач [PERSON] також підтвердила факт непроживання в спірній квартирі протягом чотирьох років, так як проживає в орендованому нею житловому приміщенні в [ADDRESS]. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час розгляду справи, відповідач[PERSON] не зазначала жодних поважних причин не проживання в спірній квартирі з 19.02.2015 року, а навпаки підтвердила факт свого не проживання. З огляду на це, суд вважає, що право відповідача [PERSON] на користування чужим майном (квартирою позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Так, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що вимоги позивача в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Судом встановлено, що наразі діти [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми та проживають разом з матір'ю. Дочці [PERSON] виповнилося повних 13 років, а сину [PERSON] - повних 9 років. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 4 вказаної вище статті визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Аналізуючи положення зазначеної вище статті вбачається, що місцем проживання неповнолітніх дітей [PERSON] є місце проживання їх батьків, тобто як матері так і батька. Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Отже, неповнолітні діти можуть проживати то з матір'ю, то з батьком, тобто мати декілька місць проживання. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як встановлено судом, батько неповнолітніх дітей - [PERSON], наразі не втратив право користування спірною квартирою. Таким чином, [PERSON] на даний час має всі законні підстави користуватися квартирою батька, в результаті чого дане право також поширюється і на його членів сім'ї - неповнолітніх дітей. Щодо заяви [PERSON], поданої до суду, про підтриманням своїх позовних вимог в повному обсязі, то суд відмовляє в прийнятті визнання, з наступних підстав. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси його неповнолітніх дітей, зменшуючи права останніх на місце проживання. Слід відзначити, що діти наразі проживають разом з матір'ю, проте в орендованому житлі, а їх батько має право проживати в квартирі як член сім'ї. Крім того, як зазначає відповідач [PERSON] та не заперечує позивач, остання разом з дітьми зареєструвалася в спірній квартирі з метою влаштування дітей до дошкільного закладу. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Діти відвідують загальноосвітню школу в м. Вінниці, та в разі відсутності реєстрації в м. Вінниці будуть вимушені змінити навчальний заклад. Також, суд звертає увагу, що неповнолітні діти не проживають у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між їхніми батьками та проживання разом з матір'ю. Враховуючи їх неповнолітній вік, діти не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним їх батьку житлом. Діти мають право проживати із батьками у належному їм житлі. Підсумовуючи вказане вище, суд вважає, що причини непроживання дітей - у спірній квартирі є поважними, а тому визнання їх такими, що втратили право користування зазначеною квартирою у зв'язку з непроживанням останніх у квартирі з 19.02.2015 року без поважних причин, є безпідставним. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] оскільки, вона наразі не є членом сім'ї позивача та протягом чотирьох років не проживає в ньому без поважних причин, що створює позивачу перешкоди у користуванні своїм майном. Згідно з довідкою Вінницької міської МСЕК №1, позивач є інвалідом ІІ групи, в результаті чого він звільнений від сплати судового збору (а.с. 35). Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача[PERSON], в дохід держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 704,80 грн. Решту частину судового збору слід компенсувати за рахунок держави, в зв'язку із звільненням позивача від їх сплати. На підставі викладеного та

Outcome: partial