Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просить визнати договір купівлі-продажу №652 від 01.07.2016 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та повернути [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS], встановити порядок виконання рішення, вказавши, що рішення суду є правовстановлюючими документом на нерухоме майно та є підставою для здійснення державної реєстрації права спільної часткової власності по ? частки за [PERSON] та [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS]. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору. Мотивує вимоги тим, що 15.05.2016 року між громадянином Вєтнаму [PERSON] та громадянкою Вєтнаму [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до даного договору Відповідач-1 взяла в Позивача грошові кошти на загальну суму 140 000 доларів США, що було еквівалентно на день укладання договору 3 543 811, 32 грн. Згідно з умовами договору позики від 15.05.2016 року, Відповідач мала повернути Позивачу вказані грошові кошти до 15.06.2016 року. Оскільки Відповідач-1 ухилялася від повернення боргу згідно з договором позики, Позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області за захистом своїх прав та інтересів. 18.10.2016 р. було прийняте заочне рішення про задоволення позову, та стягнуто з [PERSON] заборгованості у загальній сумі 3557501,11 грн. (справа №509/3238/16-ц). 21.12.2016 року Позивачу стало відомо, що Відповідач-1 та Відповідач-2 здійснили відчуження квартири за адресою [ADDRESS] за договором купівлі-продажу №652 від 01.07.201 6р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., в зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про причину не явки не повідомили, про час та місце судового засідання були сповіщені належним чином. Відповідно ст.224 ЦПК України судом справа розглянута в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, 15.05.2016 року між громадянином Вєтнаму [PERSON] та громадянкою Вєтнаму [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до даного договору відповідач [PERSON] взяла в Позивача [PERSON] грошові кошти на загальну суму 140 000 (сто сорок тисяч) доларів США, що було еквівалентно на день укладання договору 3 543 811, 32 (три мільйони п'ятсот сорок три тисячі вісімсот одинадцять грн. 32 коп.) грн., які згідно з умовами договору позики від 15.05.2016 року, мала повернути до 15.06.2016 року. Оскільки [PERSON] ухилялася від повернення боргу згідно з договором позики, [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області за захистом своїх прав та інтересів. Рішенням суду від 18.10.2016 року (справа №509/3238/16-ц) задоволено позов та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 3557501,11 грн. зазначене рішення набрало законної чинності (а.с.10-25). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 01.07.2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] здійснили відчуження квартири за адресою [ADDRESS] за договором купівлі-продажу №652 від 01.07.2016р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. Тобто, як зазначає [PERSON], відповідачі здійснили відчуження належного їм майна на момент існування прострочення виконання зобов'язань за договором позики від 15.05.2016 року укладеним між громадянином Вєтнаму [PERSON] та громадянкою Вєтнаму [PERSON]. Крім того, [PERSON] було достеменно відомо, про наявність прострочення виконання зобов'язань за зазначеним договором, також [PERSON] знала про те, що Позивач планує звертатися до суду за захистом своїх прав, так як Позивач неодноразово звертався до неї з вимогою повернути борг, а також особисто попереджав її про можливість подання позову до неї, щодо стягнення заборгованості. Зазначені обставини встановлені також рішенням суду від 18.10.2016 р. справа №509/3238/16-ц. Суд погоджується із тим, що в результаті укладеного Договору купівлі-продажу були порушені права Позивача, у зв'язку із тим, що квартира була єдиним джерелом для виконання рішення суду від 18.10.2016 року справа №509/3238/16-ц про стягнення з [PERSON] боргу. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Тобто, відчужуючи нерухоме майно відповідачі були обізнані про наявність прострочки за договором позики, про намір Позивача звернутися до суду. Укладаючи оспорюваний договір Відповідачі не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького друга з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. [PERSON] по теперішній час зареєстрована в зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Зазначена правова позиція також підтверджена численною судовою практикою, зокрема постановою ВСУ від 25.05.2016 р. по справі №6-605цс16. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади АРК у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналіз наведеної норми закону свідчить про те, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така позиція базуються в тому числі на роз'ясненнях, що містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9. Крім того, згідно Постанови Верховного суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-605цс16 правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. З огляду на вищевикладене, Позивач є заінтересованою особою, щодо оскарження договору купівлі-продажу №652 від 01.07.2016 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., з причин того, що повернення права власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS], надасть можливість [PERSON] виконати рішення суду, щодо стягення з [PERSON] боргу. Також зазначений правочин має бути визнаний нікчемним з причин того, що сторони укладаючи його не переслідували мету настання реальних правових наслідків, які він зумовлює, та єдиною метою було здійснення фіктивного переходу права власності від [PERSON], [PERSON]. Положеннями ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved