Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 3120,00 грн., а також трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 277,21 грн., інфляційні втрати в розмірі 971,59 грн., а всього 4368,80 грн. та стягнути судові витрати. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 20.09.2016 позивач уклав договір позики з відповідачем, згідно якого позивач позичив відповідачу 3120,00 грн. строком до 30.11.2016. У встановлений договором строк відповідач борг не повернув, ухиляється від повернення боргу, на телефонні дзвінки не відповідає. Три процента річних від простроченої суми за 1081 днів (період з 30.11.2016 по 15.11.2019) становить 277,21 грн., інфляційні нарахування на суму боргу складають 971,59 грн., тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення, проти такого вирішення справи позивач не заперечив. Суд заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 20.09.2016 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 3120,00 грн. терміном до 30.11.2016, що підтверджується розпискою від 20.09.2016. Наявність розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1ст.530 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що відповідачем по даний час не повернуто заборгованість за основним зобов`язанням, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3120,00 грн. боргу за основним зобов`язанням. Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові від 18.09.2013 Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, надано правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Відповідно до розрахунку, який є додатком до даної позовної заяви, відповідач має повернути позивачу грошові кошти у сумі 3120,00 грн. в якості основного тіла боргу, 277,21 грн. - 3 % річних за період з 30.11.2016 по 15.11.2019, 971,59 грн. - інфляційних нарахувань за період з 01.12.2016 по 31.10.2019. Ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за договором позики, яка складається із 3120,00 грн. в якості тіла боргу, 277,21 грн. - 3 % річних за період з 30.11.2016 по 15.11.2019, 971,59 грн. - інфляційних нарахувань за період з 01.12.2016 по 31.10.2019, ґрунтується на вимогах закону та підлягають стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі у розмірі 768,40 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved