Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог (а.с.52) просить зобовязати відповідача передати йому у виключне володіння та користування майно, визначене договором оперативного лізингу від 05.05.2016 у відповідності до умов цього договору. В обґрунтування позову зазначено, що між сторонами у справі укладений та посвідчений нотаріально договір оперативного лізингу, відповідно до яких відповідач зобовязався передати, а позивач прийняти у виключне володіння та користування на строк, який становить 5 років транспортний засіб марки РУТА СПВ 20, 2007 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] з метою перевезення пасажирів на регулярних міських, приміських та міжміських автобусних маршрутах, у відповідності з діючими дозволами на такі перевезення. Відповідно до п. 2.1 Договору лізингодавець передає лізингоодержувачу майно на підставі акту прийому-передачі від 05.05.2016. Згідно п. 3.1 договору майно вважається переданим лізингоодержувачу з дати підписання акту приймання-передачі. Всупереч умовам договору до цього моменту майно відповідачем не передано, що негативно відображається на господарській діяльності позивача. Відповідно до п. 2.2 договору, якщо з вини лізінгодавця у строки та на умовах, визначених договором, не передано лізингоодержувачу майно, останній має право вимагати від лізингодавця передачі зазначеного обєкта та відшкодування збитків, завданих затримкою передачі. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати за його відсутності, про що надав відповідну письмову заяву. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявилась, справу просила розглядати за її відсутності, в письмових запереченнях зазначила, що позов не визнає, оскільки позивач в позовній заяві обставинами, якими обґрунтовує свої вимоги, вказав, що «[PERSON] зобовязався передати, а ПП «Автолайн компані» зобовязалось прийняти у виключне володіння та користування…транспортний засіб марки СПВ 20 РУТА СПГ, 2007 року випуску». Але відповідачем зазначений [PERSON] Договір оперативного лізингу від 05.05.2016 р. був укладений лише на папері. Фактичного переходу машин так і не було проведено з огляду на наступне. Після укладення вищезазначеного договору, [PERSON] неодноразово намагався звязатися з керівництвом ПП «Автолайн компані» щодо передачі вищезазначеного транспортного засобу. Але, всі намагання відповідача про зустріч з позивачем були марними. Відповідно до п. 3.1 Договору оперативного лізингу від 05.05.2016 р. майно вважається переданим лізингоодержувачу з дати підписання Акту приймання-передачі. Транспортний засіб не був переданий ПП «Автолайн компані» і як наслідок Акт приймання-передачі не був підписаний. Після чого, відповідно до п.7.3 Договору оперативного лізингу від 05.05.2016 р., [PERSON] 23.01.2017 р. надіслав на адресу ПП «Автолайн компані» заяву про розірвання договору оперативного лізингу в односторонньому порядку. Таким чином, в даному випадку відповідач на підставі Договору оперативного лізингу та чинного законодавства України розірвав цей договір лізингу з ПП «Автолайн компані» у січні 2017 р. Тому вважає доводи позивача безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню взагалі. Представник третьої\~особи у\~судове засідання\~не зявився,\~про причину\~неявки суд\~не повідомив,\~клопотання про\~відкладення розгляду\~справи не\~надав. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому\~засіданні встановлено,\~що 05 травня 2016 р. між відповідачем, як лізингодавцем, та позивачем, як лізингоодержувачем, укладено Договір оперативного лізингу (далі Договір). Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] /а.с.5/. Предметом договору був транспортний засіб марки РУТА СПВ 20, 2007 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], який передавався в оперативний лізинг з метою перевезення пасажирів на регулярних міських, приміських та міжміських автобусних маршрутах, у відповідності з діючими дозволами на такі перевезення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг)., або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст.628 ч.1 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 1.1. Договору передбачено, що лізингоодержувач отримує вищезазначений транспортний засіб строком на 5 років. З п.п.4.2.1 Договору вбачається, що лізингодавець зобовязаний у 3-хденний строк після заключення цього договору передати транспортний засіб лізингоодержувачу у технічно справному стані. У п.п.2.2. Договору передбачено, що якщо з вини лізингодавця у строки і на умовах, визначених у Договорі, не передано лізингодержувачу майно, лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця передачі зазначеного обєкта. За таких умов, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач за обовязковими для нього умовами Договору зобовязаний передати позивачу транспортний засіб, що є предметом Договору. Суд не приймає заперечення представника відповідача проти позову, хоча і не в повному обсязі погоджується з представником позивача, виходячи з наступного. Помилкове посилання на особу [PERSON] було виправлено в уточненій позовній заяві (а.с.52). Представником відповідача не підтверджене ухилення позивача від підписання акту приймання-передачі, однак наявність такого ухилення все одно не передбачена у Договорі у якості умови для будь-яких правових наслідків, у т.ч. розірвання Договору, припинення його дії тощо. Згідно ст.651 ч.1 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Підпунктом 7.3 Договору вказано що, якщо інше прямо не передбачене цим Договором або чинним законодавством України цей Договір може бути розірваний за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору, або за ініціативою однієї із сторін Договору, письмово повідомивши про це іншу сторону Договору за 5 календарних днів до дня такого розірвання. Відповідно до ст.654 ЦК України …розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що …розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. За змістом п.п.7.3 Договору він передбачає розірвання Договору на вимогу однієї із Сторін і не визначає форму такого розірвання, як не визначає і форму у разі розірвання Договору за домовленістю сторін. Тому суд вважає, що розірвання Договору за домовленістю Сторін шляхом укладання додаткової угоди до Договору повинно бути здійснено у тій же формі, що і Договір, тобто шляхом її нотаріального посвідчення, оскільки Договором не передбачено інше. Що стосується розірвання за ініціативою однієї із Сторін, то на думку суду така заява за звичаями ділового обороту не потребує нотаріального посвідчення і може вчинятися у простій письмовій формі, оскільки на відміну від угоди сторін є вираженням волі тільки однієї із сторін. Разом з тим, суд вважає, що відповідач не звертався до позивача із такою заявою. Із заяви від 23 січня 2017 р. (а.с.20) вбачається, що відповідач звернувся до позивача з пропозицією розірвати Договір «Прошу вас рас торгнуть договор лизинга со мною…», тобто з пропозицією на укладення додаткової угоди про розірвання Договору за домовленістю сторін Договору. Така домовленість досягнута не була, додаткова угода між сторонами не укладалася. Натомість, заява про розірвання Договору за ініціативи однієї із сторін повинна містити констатацію факту такого розірвання - «Ставлю вас в известность о расторжении договора лизинга…», «Сообщаю (уведомляю), что в одностороннім порядке расторгаю заключенный между нами договор лизинга...» тощо. Однак подібне формулювання у заяві відповідача відсутнє. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved