Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 41016,57грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102362,28грн. В обґрунтування позову зазначено, що 01.04.2017р. позивача було звільнено у звязку з чим відповідач мав розрахуватись та виплатити позивачеві 66530,88грн. До теперішнього часу остаточного розрахунку не здійснено у звязку з чим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Відповідач надав суду заперечення проти позову /а.с.48-53/, в яких зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла через скрутне фінансове становище підприємства, оскільки у звязку із суттєвим підвищенням ціни на газ, підприємство було вимушено припинити свою діяльність, а відновило її тільки у червні 2017р., а за таких обставин в підприємства виникли борги та державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства /а.с.53-54/. Отже оскільки у затримці розрахунку з позивачем відсутня вина відповідача, то на нього не може бути покладено обовязок із сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також в запереченнях зазначено, що в будь-якому випадку розмір середнього заробітку має бути зменшений задля забезпечення збереження принципу співмірності. Тож відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. В обґрунтування вимог пояснили, що відповідач грубо ігнорує права своїх працівників, зокрема позивача, і без обєктивних причин не здійснює розрахунку, хоча діючим працівникам заробітна плата виплачується. Зауважили, що при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку просили застосувати показник середньогодинної оплати праці на рівні 124,68грн за годину. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач з 15.10.1984р. по 18.04.2017р. працював на ПАТ «АЗОТ», що підтверджується відомостями з трудової книжки /а.с.9-12/. Наказом від 18.04.2017р. №425-ВК позивача звільнено із займаної посади відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі скорочення штату працівників /а.с.35/. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у звязку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати, яка станом на 03.08.2017р. складає 41016,57грн., що підтверджується відповідною довідкою ПАТ «АЗОТ» від 03.08.2017р. №303-6-21/152 /а.с.43/ та фактично визнається сторонами. До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами склалися трудові правовідносини та існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку при звільненні, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та Законом України «Про оплату праці». Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у звязку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 41016,57грн, яка підлягає стягненню. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017р., №6-259цс17 від 13.03.2017р.). Аналогічні розяснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29.05.2017р. не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, який мав відбутись не пізніше 19.04.2017р. (наступний день після звільнення). До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Отже всупереч вимог ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. Оскільки відповідачем до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягає задоволенню. В цьому контексті слід звернути увагу, що за змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до розяснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема а.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 19.04.2017р., то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2017 року. Відповідно до п.5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати на середньомісячне число робочих днів (годин) у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Відповідно до розрахункового листка позивача /а.с.13/ при звільненні йому відповідно до положень ст.44 КЗпП нараховано вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка складає 20846,90грн за відпрацьовані 167,2 години робочого часу. Відповідно до а.3 п.2 Порядку спосіб розрахунку такого розміру є однаковим із способом розрахунку середнього заробітку для визначення сум, що підлягають сплаті відповідно до ст.117 КЗпП. Таким чином, середньогодинна заробітна плата позивача за одну робочу годину для обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 124,68грн (20846,90грн / 167,2год). Як зазначив позивач він працював за восьмигодинним робочим днем, що також підтверджується аналізом змісту розрахункових листків по заробітній платі позивача /а.с.13/, наказу про звільнення /а.с.35/ та довідки про заборгованість по заробітній платі /а.с.44/. На момент прийняття судом рішення по справі період прострочення розрахунку відповідача з позивачем складає 102 робочих днів, що дорівнює 813 годинам за нормами робочого часу при восьмигодинному робочому дні (з 20.04.2017р. (перший робочий день після звільнення) по 18.09.2017р. включно, при цьому день ухвалення рішення не береться до розрахунку, оскільки його ще не можна вважати простроченим), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 101364,84грн (813год х 124,68грн) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи відповідача стосовно того, що суд обовязково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13. За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обовязкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. З урахуванням вищевикладеного, загалом позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору. З огляду на зміст позовних вимог, то ціна позову складає 142381,41грн, а отже розмір судового збору по цим вимогам 1423,81грн. Позивачем при зверненні до суду було сплачено 640грн судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку, а тому ці витрати мають бути йому відшкодовані позивачу відповідачем. Інша частина судового збору (783,81грн) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до статті 367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 41016,57грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial