Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення, просить визнати незаконним його звільнення з роботи з 17.04.2012 року по 1.10.2012 року та 15.04.2013 року, поновити його на посаду оператора газового обладнання, стягнути компенсацію за час вимушеного прогулу, грошові кошти за невикористану відпустку, оздоровлення та витрачені ним на курси підвищення кваліфікації, а всього 14 000 грн., а також моральну шкоду. Свої вимоги мотивує тим, що 7.10.2008 року він був прийнятий на постійну роботу в якості оператора газової котельні Усатівської лікарні, за свій рахунок пройшов курси підвищення кваліфікації, строковий трудовий договір з ним не укладався. 17.04.2012 року без попередження він був звільнений з вказаної роботи. 1.10.2012 року він був прийнятий на роботу слюсарем газового обладнання, а 15.04.2013 року знову незаконно звільнений без виплати належних йому грошових коштів. В судовому засіданні позивач на позові наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що приймався на постійну роботу в газову котельню Усатівської лікарні, з відповідачем строковий трудовий договір не укладав. Просить стягнути з відповідача Біляївської ЦРЛ в зв'язку з незаконним звільненням 17.04.2012 року за кожен місяць вимушеного прогулу по 1.10.2012 року по 1 000 грн., а всього 7 000 грн.; 2 000 грн., що були витрачені ним в 2010 році на курси підвищення кваліфікації, а також моральну шкоду в сумі 3 000 грн., яку обґрунтовує витратами на поїздки, пов'язані з цим спором та моральними переживаннями. Позивач не заперечує, що з березня 2013 року працював оператором котельні в КЗ «Біляївський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги», звідки був незаконно звільнений 15.04.2013 року, а тому просить поновити його на цій роботі і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач пояснив, що трудову книжку отримав після звільнення в квітні 2013 року та здав її до Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі, де перебуває на обліку. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала. При цьому пояснила, що позивач приймався на роботу в Усатівську лікарню на час опалювального сезону, а в березні 2013 року був переведений на роботу до новоутвореної юридичної особи - комунального закладу «Біляївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», звідки був звільнений по закінченню строкового трудового договору 15.04.2013 року. При звільненні йому були нараховані і виплачені всі передбачені законом грошові кошти, на курси підвищення кваліфікації Біляївська ЦРЛ позивача не направляла. Представник відповідачів також пояснила, що дійсно в квітні 2012 року Біляївською ЦРЛ видавався наказ про перепрофілювання посади оператора газової котельні на посаду слюсаря котельні, на яку був переведений [PERSON]. Але 17.04.2012 року ці накази були скасовані і [PERSON] був звільнений з роботи в зв'язку з закінченням строку трудового договору 15.04.2012 року. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 7.10.2008 року [PERSON] був прийнятий на посаду оператора газової котельні Усатівської дільничої лікарні на час опалювального сезону. Вказану посаду він займав щороку на підставі строкового трудового договору в опалювальний сезон, а по його закінченні, за його заявою переводився тимчасово на посаду слюсаря цієї ж котельні. Згідно заяви [PERSON] та наказу № 932-ос від 17 жовтня 2011 року ( а.с. 29-30) він був переведений тимчасового на час опалювального сезону на посаду оператора газової котельні. Наказом №371-ос від 17.04.2012 року [PERSON] був звільнений з посади оператора газової котельні у зв'язку з закінченням строку трудового договору, відповідно п.2 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку, з яким він був ознайомлений, про що свідчить його підпис ( а.с.28). Суд вважає, що це звільнення позивача є незаконним і суперечить вимогам чинного трудового законодавства. При цьому суд виходить з наступного. Строк дії трудового договору, укладеного Біляївською ЦРЛ з позивачем 17.10.2011 року дійсно закінчувався 15.04.2012 року (а.с.28-30). Але в судовому засіданні було встановлено і підтверджується відповідними доказами та обставина, що 13.04.2012 року головним лікарем Біляївської ЦРЛ було видано наказ №363-ОС про перепрофілювання посади оператора газової котельні амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Усатово на посаду слюсаря котельні з 16.04.2012 року і наказом №364-ОС від 13.04.2012 року на цю посаду за його заявою з 16.04.2012 року був переведений [PERSON] на час літнього періоду ( а.с.110). Таким чином, з 16.04.2012 року позивач працював в Біляївській ЦРЛ за іншим строковим договором, дія якого мала закінчитись лише в жовтні 2012 року. Але не дивлячись на це, головним лікарем Біляївської ЦРЛ 17.04.2012 року видано наказ про звільнення [PERSON] з роботи в зв'язку з закінченням строкового трудового договору 15.04.2012 року, який на час видання цього наказу вже не діяв. Перелік підстав для припинення трудового договору міститься в ст.. 36 КЗпП України, а підстави для розірвання строкового трудового договору до закінчення строку його чинності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу містяться в ст.ст. 40-41 вказаного Кодексу і скасування наказу про прийом на роботу, що фактично є розірванням трудового договору з працівником, до переліку цих підстав не входить. Таким чином, з 16.04.2012 року по 1.10.2012 року мав місце вимушений прогул незаконно звільненого працівника, а тому суд вважає, що з відповідача Біляївської ЦРЛ необхідно стягнути на користь позивача його середній заробіток за час вимушеного прогулу(5 місяців 10 робочих днів), який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Оскільки посади оператора та слюсаря газової котельні є тотожними, то при обчисленні середнього заробітку позивача суд вважає можливим виходити з розміру його середньої заробітної плати, яку він отримував на посаді оператора котельні і яка складає 1393 грн. 57 коп. ( а.с.105,108), а середній заробіток за один день - 61 грн. 94 коп.. Таким чином, на користь позивача з Біляївської ЦРЛ необхідно стягнути за 5 місяців і 10 робочих днів - 7 587 грн. 25 коп. ( 5 місяців х 1 393,57 грн. + 10 р.д. х 61.94 грн.). Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з ст. 237-1. КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або на уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань; часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача; відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму 3 000 грн. Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень позивач зазнав моральної шкоди, проте, розмір заявленої суми надмірний. Об'єктивно оцінюючи ситуацію, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості суд вважає, що розмір шкоди підлягає зменшенню до 1000 грн., яку необхідно стягнути на користь позивача з Біляївської ЦРЛ. В стягнені решти суми моральної шкоди необхідно відмовити за безпідставністю. Згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору ( п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України). Згідно заяви та наказу №1007-ос від 28.09.2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду слюсаря Усатівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини з 1.10.2012 року ( а.с.31-32). 25.12.2012 року наказом №249 головного лікаря Біляївської ЦРЛ був утворений комунальний заклад Біляївський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги ( а.с.33) з попередженням працівників, які ввійдуть до цього Центру, про майбутнє звільнення. З вказаним наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис ( а.с.34) Згідно заяви та наказу №196-ос від 10.03.2013 року ( а.с.35, 36) [PERSON] був звільнений з амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Усатово в зв'язку з переведенням до КЗ « Біляївський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги», згідно п.5 ст. 36 КЗ пП України. Згідно заяви та наказу №21-ос від 11.03.2013 року головного лікаря КЗ « Біляївський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги» ( а.с.38,39) [PERSON] був прийнятий на посаду оператора котельні на час опалювального періоду, а 15.04.2013 року наказом №88-ос був звільнений з цієї посади в зв'язку з закінченням строку трудового договору відповідно п.2 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці ( а.с.49-зв) та відповідним наказом ( а.с.65). Чинним законодавством не передбачена вимога до власника підприємства, установи, організації попередити робітника, який працює за строковим трудовим договором, про звільнення, оскільки термін роботи був узгоджений сторонами при укладенні цього договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] був звільнений з посади оператора котельні КЗ « Біляївський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги» відповідно вимог п.2 ст. 36 КЗпП України по закінченню терміну дії строкового трудового договору, а тому підстав для поновлення його на роботі не вбачається. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що після звільнення в квітні 2013 року отримав трудову книжку, яку здав до Управління Пенсійного фонду України в Біляївському районі, де перебуває на обліку, тобто був обізнаний зі змістом записів у трудовій книжці. Згідно положень ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В порушення цих вимог позивач звернувся до суду з позовом тільки 13.09.2013 року, хоча з наказом про звільнення з 15.04.2013 року був ознайомлений та отримав трудову книжку в квітні 2013 року, тобто пропустив встановлений законом строк без поважних причин і про поновлення цього строку не просить. Згідно ч.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року ( з наступними змінами та доповненнями) « Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору, а ч.3 цього пункту встановлено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Але при цьому суд вважає необхідним, виходячи з положень ст. 116-117 КЗпП України стягнути з відповідача КЗ « Біляївський районний Центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь позивача його середній заробіток за час затримки розрахунку ( 9 робочих днів), оскільки грошові кошти були перераховані на його картку 26.04.2013 року, а звільнений він був з роботи 15.04.2013 року, тобто з порушенням строків, встановлених ст.. 116 КЗпП України. На момент звільнення середня заробітна плата позивача складала 1 544 грн. 04 коп. ( а.с.109), в день - 68 грн. 62 коп., а тому стягненню підлягає 617 грн. 62 коп. ( 68,62 грн. х 9 р.д.). Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу, якою встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З наданих представником відповідача листа №1 ( а.с. 53) та довідок (а.с. 105-106) вбачається, що в зв'язку зі звільненням [PERSON] були нараховані та перераховані на його банківську картку всі належні йому до виплати грошові кошти. В свою чергу позивач не надав суду доказів, що грошові кошти на його рахунок не були перераховані. Більш того, в судовому засіданні визнав, що при звільненні в квітні 2013 року йому були перераховані на картковий рахунок розрахункові кошти в сумі 1381 грн. 11 коп.. Докази щодо проходження курсів підвищення кваліфікації, направлення на ці курси та про їх оплату позивач також не надав, а тому суд не вбачає законних підстав для стягнення на його користь з Біляївської ЦРЛ 2000 грн. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі по 243грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: partial