Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва пр. право власності на житло, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування. В даній квартирі крім неї, іі чоловіка та дітей зареєстровано з 08.09.1998 р. її бабуся - відповідач [PERSON] , яка мешкає фактично за іншою адресою. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки остання відсутня за місцем реєстрації та мешкає за межами України. Просила усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її рідною бабусею. В спірній квартирі вона не мешкає понад рік без поважних причини, оскільки спочатку мешкала за адресою: [ADDRESS] , а у травні 2019 року взагалі виїхала до Російської Федерації. Тому вважає, що відповідач втратила право користування житлом. В подальшому надала письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 28.01.2020 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу за місцем реєстрації, не вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя за закінченням терміну зберігання. У зв`язку із чим 13.03.2020 р., 16.04.2020 р. було розміщено оголошення на сайті Судової влади України про розгляд справи. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлена належним чином в порядку ст. 128, 129 ЦПК України не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідка [PERSON] розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20.12.1993 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.05.1996 року №1-827, договору дарування частини квартири від 10.07.2013 р.. №4-359. Право власності Позивача зареєстровано в БТІ та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 6, 7, 8, 33, 39). Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 06.12.2019 р. №24-1307-3197 у спірній квартирі окрім позивача зокрема зареєстрована [PERSON] (а.с. 10). Позивач, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право проживання в даній квартирі, посилається на ст.405 ЦК України. Згідно ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК УРСР член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач вказав, що Відповідач є її бабусею тобто членом її сім`ї, однак у зв`язку із тим, що [PERSON] не мешкає у спірній квартирі з 2018 р., що підтверджується актами обстеження матеріально - побутових умов сім`ї та показами свідка [PERSON] , просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом. Вказані доводи перевірені судом, так допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є чоловіком позивача, а відповідач [PERSON] є бабусею позивача. До квітня 2019 року [PERSON] проживала разом з ними у квартирі належній його дружині. До того часу вона місяць мешкала, потім на пів роки могла виїхати, потім знов поверталася. У травні 2019 року вона поїхала до РФ до своєї доньки і повідомила, що поїхала на зовсім, але зніматись з реєстрації місця проживання не бажає. З довідки Головного центру обробки спеціальної інформації вбачається, що [PERSON] перетинала кордон України у напрямку виїзд 19.05.2019 року ( а.с.42). Таким чином позивачем не доведена обставина відсутності відповідача за місцем реєстрації саме без поважних причин понад один рік, що є вирішальним при вирішенні такого роду спорів. Інших підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачам не наведено. Той факт, що відповідач не несе витрат на утримання квартири і не оплачує комунальних послуг, як про це заявляє позивач, не є підставою для припинення його права користування житловим приміщенням. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому в задоволенні даного позову слід відмовити повністю. Акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №22/1492 від 20.08.2018 р. та №2/1923 від 17.12.2018 р. складені комісією Управління про призначення соціальної допомоги та компенсації департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, суд до уваги не приймає, оскільки вони не містять достовірних відомостей, що [PERSON] не проживає по місцю своєї реєстрації.

Outcome: dismissed