Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 252\~387,68 Євро, що станом на 25.05.2016 року дорівнює 7084345,52 грн., в національній валюті України по курсу встановленому НБУ на день ухвалення рішення, повернути позивачу переплачений судовий збір в сумі 6890,00 грн., та стягнути судові витрати. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 01.06.2010 року відповідачем власноручно була написана та підписана розписка, яка підтверджує отримання ним від позивача в борг грошових коштів в сумі 16000,00 Євро строком на 3 місяця до 01.09.2010 року. 04.06.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № EBGX/2010, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 120000,00 Євро на строк 3 місяці, про що відповідачем була надана розписка, що підтверджує факт отримання зазначених коштів. 12.03.2012 року відповідачем була надана розписка позивачу, де відповідач визнав, що станом на 12.03.2012 року його заборгованість перед позивачем складає 717000,00 Євро. Таким чином, розписка від 12.03.2012 року є доказом існування між позивачем та відповідачем відносин позики. Сума основної заборгованості відповідача визначається у загальній сумі 136000,00 євро на підставі вказаних боргових документів. На підставі ст. 1048 ЦК України позивач нараховує проценти на суму позики у розмірі облікової ставки НБУ, а саме на суму боргу 16000,00 Євро згідно розписки від 01.06.2010 року нараховані проценти у сумі 11027,54Євро нараховані за період з 02.09.2010 року по 25.05.2016 року. На суму боргу 120000,00Євро згідно договору позики від 04.06.2010 року нараховані проценти у розмірі 82171,54євро за період з 23.09.2010 року по 25.05.2016 року. Загальна сума процентів становить 93199,08євро. Крім того, позивач вважає за необхідне скористатись своїм правом передбаченим ст. 625 ЦК України, та просить стягнути 3% річних у загальному розмірі 23188,60 Євро. Таким чином, сума заборгованості відповідача становить 252387,68Євро, яку позивач просить стягнути з відповідача в національній валюті-гривні по курсу НБУ на день ухвалення рішення. Також, позивач просить повернути надмірно сплачений йому судовий збір в розмірі 6890,0 грн., який було сплачення за подання заяви про збільшення позовних вимог, але ухвалою суду було відмовлено у прийнятті даної заяви. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримав в повному обсязі, та просив її задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому заперечували проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ніякі грошові кошти не отримував від позивача, хоча не оскаржує, що розписки ним були написані власноручно, але вони були складені в межах їхньої внутрішньої підприємницької діяльності, та з метою розподілення можливого майбутнього прибутку від спільної діяльності сторін, та сторони не мали на меті вступати у правовідносини позики. Також розмір грошових коштів завжди різних, які просить стягнути позивача. Також просили застосовувати строки позовної давності. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши відповідача в якості свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, \~прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 01.06.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якої відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 16 000,00 євро строком на 3 місяці до 01.09.2010 року. 04.06.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № EBGX/2010, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику (займ) в розмірі 120\~000Євро для поповнення оборотних коштів і здійснення оплати послуг по зберіганню товару. Відповідач повинен був повернути вказану суму позики, а також винагороду в розмірі 380\~000,00 євро протягом трьох місяців з моменту отримання позики від позивача готівкою або на рахунки надані позивачем у письмовій формі. Дані кошти були отримані відповідачем 22.06.2010 року, що підтверджується розпискою наданою відповідачем. 12.03.2012 року на підтвердження своїх боргових зобовязань, відповідачем була надана розписка позивачу, відповідно до умов якої він підтверджує, що його заборгованість станом на 12.03.2012 року перед позивачем складає 717\~000,00 євро, які він зобовязується погасити по графіку заборгованості до 01.04.2012 року. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики. Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, \~у \~такій \~самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, \~що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем в своїй заяві про зменшення позовних вимог наданий розрахунок заборгованості відповідача станом на 25.05.2016 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за укладеними договорами позики від 01.06.2010 року та від 04.06.2010 року становить 136\~000,00 євро, сума нарахованих процентів становить 93\~199,08 євро, 3% річних становить 23188,60 євро. Загальна сума заборгованості становить 252\~387,68 євро. Підстав не довіряти розрахунку позивача у суду не має. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідач допитаний в судовому порядку в якості свідка зазначив, що він не оскаржував зазначені договори позики, та він не заперечує, що він їх підписував, але зазначає, що вони були укладені з іншою метою. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Згідно зі ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідачем до суду не надано жодних доказів, що вказані договори позики були укладені з іншою метою, та що він вказані кошти від позивача не отримував. А позивачем як доказ по справі були надані до суду договори позики на підтвердження своїх позовних вимог, які недійсними не визнавались, та їх нікчемність не встановлена законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Що стосується застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 257 - 258 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю у три роки, та спеціальна для окремих видів вимог тривалістю в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з договорів позики, договір позики від 01.06.2010 року укладений був на 3 місяці до 01.09.2010 року, а договір позики від 04.06.2010 року був укладений на 3 місяці з моменту отримання позики, а позика була отримана ним 22.06.2016 року. Також, на виконання своїх боргових зобовязань відповідачем була надана розписка 12.03.2012 року, в якій він зобовязується погасити борг згідно графіку заборгованості, та був складений графік заборгованості, де вказано, що заборгованість буде погашена до грудня 2012 року, а сума яка залишилась в 2013 році. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до однієї із кількох боржників. А також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. (ч.2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 17.04.2013 року, тобто в межах строків позовної давності, та 20.05.2013 року Київським районним судом м. Харкова була прийнято рішення, яке в подальшому було переглянуто за заявою відповідача, та надана розписка, яка підтверджує зобовязання відповідача повернути позивачу грошові кошти в розмірі 717\~000 Євро. Таким чином, у суду немає підстав для застосування строків позовної давності. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя\~статті 533 ЦК України). Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Враховуючи, що позика була надана в євро, а офіційний курс НБУ станом на 03.11.2016 року становить за 1 євро 2835,7351 грн. Сума заборгованості станом на 03.11.2016 року складає 7\~157 046,03 грн. Таким чином, судом встановлено, що вимоги договорів позики відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Також, позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог та сплачено судовий збір в розмірі 6890,00 грн., але ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.04.2016 року у її прийнятті було відмовлено. Відповідно до приписів ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем 09.03.2016 року в розмірі 6890,00 грн., квитанція №15238978, слід повернути позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: approved