Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в уточненому варіанті якого зазначив, що 31.12.1999 року з ним, на той час працівником ПАТ «Електрометалургійний завод Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна», (надалі ПАТ «ЕЗ «ДСС»), стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму на виробництві. З часу отримання виробничої травми й до теперішнього часу відповідач ПАТ «ЕЗ «ДСС» ухиляється від виплати йому передбаченої законодавством компенсації за нещасний випадок на виробництві, як разової допомоги та щомісячної доплати до пенсії як інваліду ІІ групи від нещасного випадку на виробництві. З посиланням на норми законодавства просить стягнути на його користь солідарно з відповідачів: одноразову соціальну допомогу в розмірі 80000 грн., щомісячну доплату по інвалідності, отриманій на виробництві в розмірі 89680,50 грн.; інфляційні витрати та 3% річних в розмірі 112418,82 грн., та моральну шкоду в розмірі 500000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування, просять вимоги задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ЕЗ «ДСС» позовні вимоги не визнав, зазначивши, що не заперечують нещасного випадку, який стався з позивачем 31.12.1999 року, але зазначають, що позивач не повідомив про цей випадок свого безпосереднього керівника. З заявою про проведення розслідування нещасного випадку, що з ним стався, позивач звернувся до підприємства лише 18.3.2009 року, після чого й було проведено розслідування. За фактом розслідування нещасного випадку, який стався з позивачем, встановлено, що травму, яку отримав позивач, він міг отримати за інших обставин, тобто не підтверджений факт травмування позивача саме на виробництві. Окрім того, позивачеві не встановлена стійка втрата працездатності, встановлення якої є підставою для виплати як одноразової соціальної допомоги так і щомісячної доплати до пенсії. У зв'язку з відсутністю підстав для одноразової виплати та доплати до пенсії, не визнає вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди. У зв'язку з вищезазначеним, просить у позові відмовити в повному обсязі. Представник відповідача Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Запоріжжі (надалі Фонд), позовні вимоги не визнав у повному обсязі, зазначивши, що у зв'язку з не встановленням позивачеві ступеню втрати працездатності, відсутні й підстави для виплати, як одноразової соціальної допомоги, так і доплати до пенсії. У зв'язку з вищевикладеним просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - КУ «Обласний центр медико-соціальної експертизи», своєї думки з проводи позовних вимог не висловила. Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні й проти чого не заперечують сторони позивач працював шлаковиком копрового цеху ПАТ «ЕЗ «ДСС», і 31.12.1999 року під час виконання своїх обов'язків, обумовлених трудовим договором, з ним стався нещасний випадок на виробництві. Згідно актів про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом ф.Н-1 № 6/1-09 та Н-5 від 17.4.2009 року, під час нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом [PERSON] отримав ЗЧМТ, пошкодження челюсті та органів слуху (а.с.63-66,67-71). Факт та обставини отримання [PERSON] 31.12.1999 року травм, пов'язаних з виробництвом, зафіксованих у вищезазначених актах, встановлені рішенням та постановою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 12.5.2009 року та 9.8.2012 року (відповідно) та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.7.2010 року (а.с.74-76,89-92 та 6-7, 77-79), що відповідно до ст.61 ЦПК України не потребує доказуванню. Згідно ст.13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі Закон), страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Згідно ст.8 Закону позивач є застрахованою особою. Згідно ст.13 Закону, підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. Вимоги ст.13 Закону виконані (а.с.63-66,67-71). Згідно ст.21 Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Згідно ст.29 Закону страхові виплати є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, які складаються зокрема з одноразової допомоги потерпілому. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про право [PERSON] на отримання страхової виплати - одноразової страхової допомоги. Згідно ст.40 Закону страхові виплати провадяться потерпілому щомісячно - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Рішенням суду від 12.5.2010 року встановлено, що позивач працював на ПАТ «ЕЗ «ДСС» шлаковиком копрового цеху з 20.9.1994 року по 6.9.2002 року (а.с.74-76). Факт звільнення позивача з ПАТ «ЕЗ «ДСС», у зв'язку з не проходженням щорічного медичного огляду на придатність до праці у відповідних умовах на виробництві, про який він зазначив в судовому засіданні, сторонами під сумнів не поставлений, що дає суду право вважати, непроходження медичного огляду фактичною втратою позивачем працездатності. Згідно ст.40 Закону, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці». В даному випадку, ця норма закону діє в редакції до 2007 року. Суд приймає як належний доказ розрахунок одноразової страхової виплати, наданий позивачем і вважає, що розмір виплати повинен становити 80000 грн., і, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо стягнення щомісячної доплати по інвалідності та інфляційних витрат суд вважає наступне. Стаття 21 Закону передбачає виплату пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. У зв'язку з тим, що позивачем не надані докази визнання його інвалідом, саме внаслідок нещасного випадку на виробництві або з-за професійного захворювання, суд вважає в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовити. Щодо відшкодування моральної шкоди. Статтею 2371 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.3.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з ст.2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що внаслідок невиплати позивачеві належних виплат протягом більш 10 років, позбавлення його права на отримання встановлених законом виплати, з-за чого він змушений тривалий час доводити своє право в судах та інших інстанціях, викликають у позивача моральні страждання, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем травм, пов'язані з ними фізичні і моральні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 50000 грн. Відповідно до ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п.27 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст.1, підп. «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності» у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей. Крім того, із Закону виключена ч.3 ст.34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Оскільки на час звернення позивача до суду Законом не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець.

Outcome: partial