Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» та товариством з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Фінанс»; поновити порушене право [PERSON] та зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Фінанс» повернути публічному акціонерному товариством «Банк Восток» кредитну справу за кредитним договором №7.980.08.14.М. за укладеним 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум [PERSON]» та [PERSON]; визнати недійсним договір відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами, укладеного 17.02.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Фінанс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток») та позивачем укладений кредитний договір № 7.980.08.14.М. 23 листопада 2011 року позивач дізнався, що згідно з договором відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, укладеним між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «[PERSON] Фінанс», відповідач-1 відступив відповідачу-2 за плату належне йому право вимоги за договорами, в тому числі за договором № 7.980.08.14.М. 23 листопада 2011 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги ТОВ «[PERSON] Фінанс» по цивільній справі № 2-1072/11 за позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та присудив до стягнення солідарно з позивача та [PERSON] на користь ТОВ «[PERSON] Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7.980.08.14.М від 11 липня 2008 року у розмірі 7593,81 грн., а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 75,93 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. Позивач вказує, що під час укладання договору відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, укладеного між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «[PERSON] Фінанс», відповідачем-1 порушено права позивача, як споживача банківських послуг за договором №7.980.08.14.М, а саме - ст.ст.61, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.2. ст.10 Закон України «Про захист персональних даних». Так, позивач не давав письмової згоди ЗАТ «Хоум [PERSON]» та його правонаступнику ПАТ «Банк Восток» на розкриття третім особам - ТОВ «[PERSON] Фінанс» банківської таємниці за кредитним договором. Окрім того, не давав письмової згоди ПАТ «Хоум [PERSON]» чи його правонаступнику ПАТ «Банк Восток» на передачу персональних даних третім особам, в тому числі ТОВ «[PERSON] Фінанс». Вказує, що крім іншого, ПАТ «Банк Восток» не виконало повністю Договір відступлення права вимоги №7 від 26 вересня 2011 року, а саме - п.5.1.2., п.6.3., п.6.4.1., в частині не виготовлення повідомлення для боржника [PERSON] про відступлення права вимоги до нового кредитора. Більш того, укладений Договір не санкціонований уповноваженим органом банку, не отримані погодження для передання права вимоги новому кредитору. Всупереч п.7.2.19, п.8.5.3 Договору, уповноважена особа банку не отримала рішення загальних зборів банку на вчинення значного правочину, предмет якого перевищує 25% і вартості активів банку; не отримано відповідного рішення загальних зборів та не надано попереднього дозволу спостережної ради Банку на продаж істотних активів, сума яких перевищує еквівалент 1000000 доларів США, оскільки вартість проданого активу становить 90706750 грн., що за курсом НБУ на 26 вересня 2011 року складає 1137558 доларів США. Таким чином вважає, що представник ПАТ «Банк Восток» діяв поза межами наданих йому повноважень при укладанні Договору відступлення права вимоги №7 від 26 вересня 2011 року. Зазначає, що ТОВ «[PERSON] Фінанс» не виконало повністю Договір відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, а саме, п.3.1. та п.3.2. - не сплатило ПАТ «Банк Восток» 5280458,66 грн. протягом чотирьох днів; п.5.2.1. - не надіслало боржнику [PERSON] письмове повідомлення ПАТ «Банк Восток» про відступлення права вимоги. Крім того, в наступному, Договір відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами, укладений 17 лютого 2014 року між ТОВ «[PERSON] Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не виконаний, оскільки ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» лише частково сплатила за придбані активи. Також відповідачем-2 при укладанні та виконанні Договору порушені ст.ст.61, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.2. ст.10 Закон України «Про захист персональних даних», оскільки позивач не давав письмової згоди відповідачу-2 на передачу інформації, що містить банківську таємницю, а також не давав письмову згоду на передачу його персональних даних третім особам. Зазначає, що ТОВ «[PERSON] Фінанс» не є банківською чи фінансовою установою, та не має права на операції з кредитними ресурсами та банківським активами, надавати споживчі кредити та вимагати оплату за користування такими кредитами. Посилаючись на норми ст.ст.215, 216 ЦК України, п.1,2 ст.228 ЦК України зазначає, що договори між відповідачами про передачу права вимоги містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.232,233 КК України, тобто є суспільно небезпечним діянням, а також, направлені на порушення конституційних прав позивача на недоторканість банківської таємниці та його персональних даних, порушують вимоги ст.ст.61,62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо передачі відомостей, що містять банківську таємницю, без згоди позивача, як власника такої інформації, а також порушують вимоги п.2. ст.10 Закон України «Про захист персональних даних» щодо використання персональних даних без дозволу особи, як субєкта таких персональних даних, а отже - є нікчемними. Відповідач-1 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника. Заперечив проти задоволення позову. Вказав, що Договір відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року укладено з дотриманням вимог законодавства, що регулюють процедуру розголошення банківської таємниці та персональних даних, зокрема з урахуванням вимог ч.3 ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції що діяла на момент укладення Договору відступлення). Крім того, інформація щодо персональних даних позивача передана Банку до вступу Закону України «Про захист персональних даних» в силу, і на момент її передачі жодних баз даних не створювалося та не велося. Таким чином, згода субєкта персональних даних на обробку цих даних не надається і обовязок Банку передати документи (які містять інформацію про Позивача) при відступленні права вимоги за Кредитним договором передбачається Цивільним кодексом України і йому не суперечить. Більш того, порушення Закону України «Про захист персональних даних» не може мати наслідком визнання недійсним правочину відповідно до Цивільного кодексу України оскільки відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Також, позивач помилково вважає, що на вчинення Договору відступлення необхідно було погодження загальних зборів Банку. Договір відступлення не був для Банку значним правочином на вчинення якого необхідно було б отримувати згоду загальних зборів Банку. В пункті 3.2. Договору відступлення чітко зазначено, що ціна договору становить 5280458,66 гривень. При цьому, Позивач помилково вважає ціною договору суму прав вимоги які були відступлені за Договором відступлення. Крім того, Позивач помилково ототожнює поняття статутного фонду Банку (і посилається на нього як на доказ вартості активів Банку) та розміру активів (яке використовується для визначення значного правочину). Також, правочин щодо відступлення права вимоги схвалений його сторонами шляхом вчинення конклюдентних дій та шляхом його виконання. Зазначає, що право оспорювати договір вчинений юридичною особою з перевищенням повноважень має право лише сама юридична особа, яка вважає, що її представник не мав необхідних повноважень на вчинення правочину. Наявність або відсутність рішення відповідного органу банку на вчинення Договору відступлення не має жодного значення для правильного вирішення справи. Представник відповідача-2 до судового засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача-3 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника. Заперечив проти задоволення позову. Вказав, що ПАТ «Банк Восток» на вимогу норм чинного законодавства, у відповідності ч.1 ст. 517 ЦК України, передав новому кредитору, тобто ТОВ «[PERSON] Фінанс» всі необхідні документи, оскільки не передання їх, спричинило б порушення вищезазначеної норми. Зазначив, що 23 листопада 2011 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по справі № 2-1072/11 за позовом ТОВ «[PERSON] Фінанас» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №7.980.08.14.М від 11 липня 2008 року у розмірі 7 593, 81 грн., яким задоволені позовні вимоги позивача. 17 лютого 2014 року між ТОВ «[PERSON] Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами. Згідно даного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 7.980.08.14.М за яким ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло права кредитора до [PERSON], [PERSON] В наступному, ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2014 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом ТОВ «[PERSON] Фінанс» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, розірвання кредитного договору - задоволено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року. Таким чином, договір відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, укладений між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «[PERSON] Фінанс» тa договір про відступлення права вимоги від 17 лютого 2014 року, укладений між ТОВ «[PERSON] Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» вчинені з додержанням всіх вимог ст.20З Цивільного кодексу України, а отже підстав для визнання вказаних правочинів недійсними немає. Представник третьої особи-1 надав суду заяву, згідно якої наголосив на положення статей 516 та 517 глави 47 розділу І книги пятої Цивільного кодексу України, ст.60, ч.3 ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», просив розглянути справу за відсутності представника. Представник третьої особи-2 просив розглянути справу за його відсутності. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до наступних висновків. 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток») та позивачем укладений кредитний договір № 7.980.08.14.М., згідно з яким позивач отримав кредитні кошти у розмірі 10000 грн. строком до 10 липня 2010 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24 % річних /а.с.3/. 26 вересня 2011 року між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «[PERSON] Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги № 7, у відповідності до якого [PERSON] відступив за плату належне йому право вимоги за договорами, в тому числі за договором, укладеним 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум [PERSON]» та [PERSON] /а.с.3, 4-6, 112-114, 115/. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2011 року по цивільній справі № 2-1072/11, позовні вимоги ТОВ «[PERSON] Фінанс» за позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Присуджено до стягнення солідарно з позивача та [PERSON] на користь ТОВ «[PERSON] Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7.980.08.14.М від 11 липня 2008 року у розмірі 7593,81 грн., а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 75,93 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. 17 лютого 2014 року між ТОВ «[PERSON] Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладений Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами. Згідно даного Договору ТОВ «[PERSON] Фінанс» відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право вимоги за Кредитним договором № 7.980.08.14.М за яким ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло права кредитора до [PERSON], [PERSON] /а.с.65-68, 69-70/. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2014 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом ТОВ «[PERSON] Фінанс» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, розірвання кредитного договору - задоволено. Замінено сторону виконавчого провадження стягувача, з ТОВ «[PERSON] Фінанс» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» /а.с.12/. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року /а.с.13/. Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.13, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам. Частинами 1, 3 ст.512 ЦК передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобовязанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобовязання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність відступлення права вимоги. Позивачем не доведено, а матеріалами справи не спростовано наявність у кредитному договорі № 7.980.08.14.М положень, які-б забороняли передачу права вимоги третім особам. Також не доведено позивачем і виконання ним своїх зобов`язань за договором. Щодо не повідомлення позивача про заміну кредитора. П.1 ч.1 ст.512, ч.1 ст.513, 514 ЦК України визначає, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтями 517, 518 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. За таких обставин, саме лише не повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для визнання правочину із заміни кредитора недійсним. Щодо посилання позивача на те, що укладені правочини є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок, є недійсними в силу ст.215 ЦК України, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до ч.1, 2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У відповідності до ст.60, 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю. Банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом, в тому числі - обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю. Стаття 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає порядок розкриття банківської таємниці. Зокрема, встановлено, що особи, винні в порушенні порядку розкриття та використання банківської таємниці, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно зі ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» в редакції, чинній на 26 вересня 2009 року, персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Ст.10 Закону визначає, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця бази щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем бази здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю бази забороняється розголошувати відомості стосовно суб'єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб'єктам відносин, пов'язаних з такими даними. З урахуванням змін, внесених Законом № 5491-VI від листопада 2012 року в Закон України «Про захист персональних даних», стаття 10 викладена в наступній редакції: Використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб'єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб'єктам відносин, пов'язаних з такими даними. Відповідно до ч.6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Водночас, як зазначалося вище, стаття 517 ЦК України передбачає, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Частиною 3 статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, що діяла станом на 26 вересня 2011 року визначалось, що [PERSON] має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону. Згідно з частиною 3 статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції станом на 17 лютого 2014 року, [PERSON] має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону. Суд вважає посилання позивача на недійсність договорів у зв`язку з неотриманням згоди на обробку та передачу персональних даних відповідно необґрунтованими, оскільки обов`язок надання клієнтом - позичальником (боржником) банку інформації та документів, що містять персональні дані, визначено Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», при цьому банк має мету надати клієнту банківську послугу, відповідно клієнт здійснює всі необхідні дії для отримання такої послуги, отже банк не має на меті своєї діяльності збір та обробку персональних даних клієнта у розумінні положень Закону України «Про захист персональних даних». Обробка персональних даних є не правом, а обов`язком відповідача, а передача персональних даних позивача за договором відступлення права вимоги не є поширенням чи розголошенням персональних даних, не спрямована на порушення конституційних прав та свобод позивача, а є способом забезпечення виконання кредитором своїх функцій у відповідності до договорів відступлення права вимоги. Враховуючи, що позивач не є стороною договору відступлення права вимоги, а є стороною у зобов`язанні, що виникло з первісного кредитного договору, діючим законодавством України не передбачено обов`язку кредитора або особи, якій відступається право вимоги, отримувати згоду боржника на укладення такого договору та передачу персональних даних, то відсутність такої згоди не порушує умови дійсності договору відступлення права вимоги і не є підставою недійсності зазначеного правочину, а тому суд вважає, що вимоги позивача про визнання договорів відступлення права вимоги задоволенню не підлягають. Розглядаючи доводи позивача на те, що під час укладання договорів відступлення права вимоги посадовою особою банку було перевищено повноваження щодо його укладання та невиконання договору зі сторони контрагентів, суд виходить з того, що позивач не є стороною договорів, а відтак, право оспорювати договір вчинений юридичною особою з перевищенням повноважень чи з підстав його невиконання має право лише сама юридична особа яка вважає, що її представник не мав необхідних повноважень на вчинення правочину, особа, яка вважає що договір не виконаний, або виконаний не належним чином. Більш того, належних та допустимих доказів на підтвердження порушень, на яких наполягав позивач оспорюючи договори матеріали справи не містять. На підставі викладеного, перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не зазначено законних підстав та не доведено обставин на обґрунтування своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed