Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком в [ADDRESS] . Вимогу мотивує тим, що будинок, який розташований в [ADDRESS] , з 19.10.2020 року належить йому на праві приватної власності. В даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який є його рідним братом. Відповідач не проживає у вказаному будинку з 1989 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житлового будинку участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Позивач зазначив, що перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинив і не чинить, на даний час реєстрація його місця проживання не дає можливості йому у повній мірі володіти та користуватися належним йому майном. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, яке належить йому. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглянути у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. З довідки Рихальського старостинського округу Чижівської сільської ради Новоград-Волинського району №581 від 10.08.2021 року слідує, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №228691665 від 19.10.2020 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до ст.42 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України в справі №6-709цс16 слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином матеріалами справи встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за зазначеною адресою не проживає з 1989 року та втратив право користування житловим будинком, який розташований за вказаною вище адресою. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, суд приходить до висновку, що 50 відсотків судового збору, який підлягає сплаті при поданні позову, компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а решта 50 відсотків судового збору підлягає стягненню з відповідача в прибуток держави. На підставі ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.71. 72 ЖК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 10, 12, 13, 263, 141, 142, 265, 288, 350, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved