Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 9525,09грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 64783,80грн (розрахований за період з 10.04.2017р. по 27.12.2017р. з середньоденної заробітної плати в розмірі 359,91грн), 5000грн в якості відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними діями відповідача по затримці у виплаті заробітної плати. В обґрунтування позову зазначено, що 10.04.2017р. позивача було звільнено, але заборгованість по виплаті заробітної плати виплачена не була, що в свою чергу призвело до заподіяння позивачу моральної шкоди, у зв'язку із цим, позивач був вимушений звернутися до суду із позовом. Відповідач надав суду заперечення проти позову /а.с.33-34/, в яких зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла через скрутне фінансове становище підприємства, оскільки у зв'язку із суттєвим підвищенням ціни на газ, підприємство було вимушено припинити свою діяльність, а відновило її тільки у червні 2017р., а за таких обставин в підприємства виникли борги та державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства /а.с.35-55/. Тож відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. 15.01.2018р. через канцелярію суду від представника відповідача ПАТ «АЗОТ» - Коржа В.М., надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що оскільки у затримці розрахунку з позивачем відсутня вина відповідача (обґрунтування цього були зазначені у раніше наданих запереченнях), то на нього не може бути покладено обов'язок із сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, наведений у позові розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає вимогам постанови КМУ від 08.02.1995р. №100. Також у відзиві зазначено, що в будь-якому випадку розмір середнього заробітку має бути зменшений задля забезпечення збереження принципу співмірності. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то представник відповідача просив відмовити у її задоволенні, як безпідставній та необґрунтованій, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження його моральних страждань, їх розміру, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та моральними збитками позивача. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Як вбачається із копії трудової книжки позивача, він працював на ПАТ «АЗОТ» і наказом від 03.04.2017р. №166-ВК був звільнений, відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін 10.04.2017р. /а.с.4/. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв'язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 9525,09грн. /а.с. 20/. Оскільки відповідачем так і не здійснено повного розрахунку при звільненні, то позивач вимагає стягнути середній заробіток за період з 10.04.2017р. по 27.12.2017р.. Також позивач зазначає, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнала у зв'язку з ігноруванням його законних прав та нестачею коштів для матеріального забезпечення. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку при звільненні, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), Законів України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95) та від 19.10.200р. №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050). Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП так і не здійснив виплату належних позивачу при звільненні сум заробітної плати. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017р., №6-259цс17 від 13.03.2017р.). Аналогічні роз'яснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017р., 31.08.2017р., 21.09.2017р., 26.09.2017р. не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, який мав відбутись не пізніше 11.04.2017р. (перший наступний робочий день після звільнення). До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, в межах якого було накладено арешт на грошові кошти, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків. Отже всупереч вимог ст.81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягає задоволенню. В цьому контексті слід звернути увагу, що за змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема а.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 10.04.2017р., то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2017 року. Відповідно до п.5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати на середньомісячне число робочих днів (годин) у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Наведений позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати не відповідає вимогам Порядку. Відповідно до довідки про доходи №639 від 24.11.2017 /а.с.21/ наданої відповідачем розмір нарахованої заробітної плати позивача за лютий та березень 2017р. складає 7150,24грн. та 7966,04грн. відповідно, а розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 359,91грн. Крім того, при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивачем також визначено середньоденний заробіток в сумі 359,91грн., а тому саме такий розрахунок береться судом до уваги при обчисленні загального розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню. Разом з тим, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.04.2017р. по 27.12.2017р., зазначивши, що кількість робочих днів у цей період складає 180. Однак суд не може погодитися з цим, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідача з позивачем у визначений вище період складає 178 робочих днів (з врахуванням вихідних днів з нагоди свята Великодня (17 квітня) та Різдва Христова (25 грудня), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 64063,98грн. (178р.д. х 359,91грн.) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи відповідача стосовно того, що суд обов'язково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13. За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обов'язкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в 5000грн, проте всупереч вимог ч.1, 3 ст.81 ЦПК суду не надано доказів на обґрунтування підстав з яких виходив позивач при визначенні такого розміру. В цьому контексті суд звертає увагу, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником ще не свідчить про завдання моральної шкоди. Суду не надано відповідних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про втрату нормальних життєвих зв'язків і здійснення позивачем додаткових зусиль для організації свого життя, а отже вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підлягає до задоволення. Надані позивачем копії документів про стан здоровя його доньки також н епідтверджують обгрунтованості завдання моральної шкоди. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в частині вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 9525,09грн та середнього заробітку за період затримки розрахунку в сумі 64063,98грн. Відповідно до статті 430 ЦПК суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 9525,09грн. Щодо розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного. Загальна ціна позову складає 79309,09грн (9525,09грн+64783,80грн+5000грн). Але по вимогах про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору. Отже виходячи із заявлених позивачем вимог, які підлягають оплаті судовим збором за його рахунок (64783,80грн+5000грн), та частини таких вимог, що підлягає до задоволення (64063,98грн), то з відповідача необхідно стягнути 92% понесених позивачем судових витрат (витрати з оплати судового збору в сумі 640грн), тобто 588грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial