Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 43343,37грн. В обґрунтування позову позивач послався на те, що здійснив страхову виплату на користь Страхової компанії «Універсальна» на відшкодування шкоди, завданої [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що трапилася з вини відповідача. Відповідач в добровільному порядку не відшкодовує позивачеві суму страхової виплати, а тому позивач звернувся до суду, посилаючись на положення ст.993ЦК України, ст.ст.33, 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідач надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що направляв позивачеві повідомлення про страховий випадок засобами поштового зв'язку. Також зауважив на необґрунтованість позовних вимог, оскільки відсутність повідомлення страховика про страховий випадок може бути підставою для регресного позову лише за умови понесення страховиком необґрунтованих виплат через відсутність в нього можливості перевірити обставини страхового випадку власними силами. Просив відмовити у позові. В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача надав суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні в вимоги та просить розглянути справу без його участі /а.с.54/. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю його явки. Разом з тим, до клопотання представника відповідача не додано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин, з яких він не може бути присутнім у судовому засіданні. Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, надав суду заперечення проти позову, але не з'явився без поважних причин, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 02.04.2015р. між сторонами укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів /а.с.20/. Строк дії договору з 02.04.2015р. до 01.04.2016р.. Забезпечений транспортний засіб за умовами цього договору є автомобіль марки ВАЗ 211540, 2011р.в., д.н.з. [NUMBER] (далі - забезпечений ТЗ). 11.06.2015р. на 43км автодороги Київ-Знам'янка з вини відповідача сталося ДТП за участю забезпеченого ТЗ, автомобілю Кіа, д.н.з.АІ3028ЕН, та автомобілю [NUMBER]. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 11.06.2015р. відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності /а.с.14/. Власником автомобілю Кіа, д.н.з.АІ3028ЕН, є [PERSON] /а.с.19/. Оскільки зазначений автомобіль був застрахований у СК «Універсальна», то зазначеною компанією прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування [PERSON] в розмірі 43843,37грн на відшкодування завданих йому матеріальних збитків. 09.11.2015р. позивачем на користь СК «Універсальна» здійснено оплату регресного відшкодування за [PERSON] в розмірі 43343,37грн /а.с.21/. 14.06.2016р. позивач, як страховик, звернувся до відповідача, як страхувальника, з письмовою претензією про відшкодування розміру страхової виплати в розмірі 43343,37грн у зв'язку з тим, що відповідач порушив обовязок повідомлення страховика у строки та порушив пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які відповідач отримав 21.06.2016р. /а.с.40-43/. Враховуючи, що відповідач не виконав в добровільному порядку вимог позивача, останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо правовідносин, які виникли на підставі договору страхування відповідальності, і регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 07.03.1996р. №85/96-ВР «Про страхування» (далі ЗУ №85/96-ВР), Закону України від 01.07.2004р. №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі ЗУ №1961-IV). Згідно ст.1 ЗУ №85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК, ст.16 ЗУ №85/96-ВР). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що за договором страхування страховик бере на себе відповідальність за ризики, якими обумовлюється настання певної події, внаслідок якої у страхувальника виникає право майнової вимоги або майновий обовязок. Статтею 4 ЗУ №85/96-ВР передбачено три види страхування: особисте, майнове та страхування відповідальності. Як встановлено судом відповідач на виконання вимог ст.21 ЗУ №1961-IV застрахував у позивача цивільно-правову відповідальність, як власник автомобілю. Таким чином, між сторонами було укладено договір страхування відповідальності. Відповідно до ч.1 ст.22 ЗУ №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до підпункту «ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 ЗУ №1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп.33.1.2 п.33.1 ст.33 цього Закону. Зазначена норма була включена до ЗУ №1961-IV з моменту його прийняття Верховною Радою України (01.07.2004р.) і не змінювалась по теперішній час. Підпунктом 33.1.2 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV (в редакції до 17.02.2011р.) передбачено обовязок учасників ДТП вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди. Законом України від 17.02.2011р. №3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» внесено зміни у статтю 33 ЗУ №1961-IV, зокрема розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку із чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV. Проте вказані зміни щодо нумерації зазначеного підпункту до підпункту «ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 ЗУ №1961-IV, у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України; далі - МТСБУ), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Вирішуючи спір суд виходить з того, що відповідач не виконав належним чином свого обовязку щодо повідомлення позивача про настання страхового випадку. В цьому контексті доводи відповідача про недоведеність цієї обставини є необґрунтованими, оскільки з огляду на положення ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК саме відповідач зобовязаний був надати суду докази на підтвердження того, що ним направлялось відповідне повідомлення позивачу. Натомість відповідач не спростував доводів позивача належними та допустимими доказами. Проте, судом встановлено, що в даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він був зафіксований правоохоронними органами, що підтверджується довідкою про ДТП №65144709 /а.с.15-16/. Відповідно до зазначеної довідки технічні несправності забезпеченого ТЗ на момент настання ДТП не виявлені. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Розмір матеріального збитку було визначено на підставі рахунку та складеного СК «Універсальна» страхового акту №16070. Вартість матеріальних збитків, завданих [PERSON], визначено судовим експертом товарознавцем на підставі протоколу огляду автомобілю від 03.06.2015р./а.с.22-23/ та складеного висновку автотоварознавчої експертизи від 05.06.2015р. /а.с.24-39/. Сама подія ДТП була визнана позивачем страховим випадком, що підтверджується складеним СК «Провідна» страховим актом 1 №1001/39/43411/Р від 06.11.2015р. /а.с.11-12/. Отже перешкод для встановлення позивачем дійсного розміру завданої внаслідок ДТП шкоди судом не встановлено. Натомість сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення про задоволення вимог страховика до страхувальника, яке має базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №6-284цс15, від 20.04.2016р. у справі №6-5473ск16, яка згідно зі ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Всупереч зазначеній нормі позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що порушення відповідачем вимог пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 ЗУ №1961-IV, призвело до завдання позивачеві шкоди, зокрема у вигляді сплати завищеного розміру страхового відшкодування. За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed