Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив здійснити тлумачення одностороннього правочину - відмови [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] яка міститься в заяві №31 від 30.06.2017 р. в спадковій справі № 22/2017 (60868749) зведеної приватним нотаріусом ХМНО Товстолужською О.Б. та встановити: чи вбачається з її змісту наявність відмови позивача від прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , а також визнати недійсною відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] , яка міститься в заяві № 31 від 0.06.2017 р. у спадковій справі №22/2017 (60868749) зведеної приватним нотаріусом МЕЮ Товстолужською О.Б. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне: [INFO] померла мати позивача - [PERSON] (до шюбу [PERSON] ). На час відкриття спадщини, до кола спадкоємців [PERSON] за законом входили: позивач [PERSON] (син), відповідач [PERSON] (син), та відповідач [PERSON] (чоловік). Позивач та [PERSON] є рідними братами по матері. На час відкриття спадщини усі спадкоємці були зареєстровані разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] . До складу спадкового майна входив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій на праві власності та був придбаний нею особисто до укладення шлюбу з відповідачем. 30 червня 2017 року, сторони справи звернулися до приватного нотаріуса ХМНО Товстолужської О.В., якою було зведено спадкову справу №22/2017 (60868749). При зведенні спадкової справи нотаріусом було зроблено перевірку наявності заповіту від імені [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки №48255264 від 30.06.2017р. інформація про заповіти в реєстрі була відсутня, а отже спадкування повинно було здійснюватися за законом у відповідності до ч.2 ст. 1223 ЦК України. Також, 30 червня 2017 року позивач, у приміщенні приватного нотаріуса Товстолужської О.Б. підписав заяву №31, якою відмовився на користь іншого спадкоємця за законом - відповідача [PERSON] від свого права на спадкування. Заява мала наступний зміст: «Довожу до відома державної нотаріальної контори, що я відмовляюсь від належної мені частини у спадщини на користь чоловіка спадкодавці - [PERSON] ». Аналогічну заяву також підписав відповідач [PERSON] . Позивач зазначив, що вказана заява була підписана позивачем з метою зменшення витрат на нотаріальні послуги при оформленні спадщини (не на трьох спадкоємців, а тільки на одного), оскільки спадкоємці домовились між собою про продаж у майбутньому спірного житлового будинку та поділу між ними отриманих від продажу коштів, що підтверджується розпискою відповідача [PERSON] але, згідно позовних вимог, в порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідач [PERSON] з моменту відмови позивача від своєї частки у спадщині до даного часу не оформив право на спадщину, продаж спадкового житлового будинку та поділ коштів від продажу також не здійснив, і тому не отримав ані частку спадщини, ані грошові кошти. Крім того, позивач вказує, що у грудні 2018 року, знайшов копію заповіту від імені його мати [PERSON] , який було складено 03.08.2000р. та посвідчений державним нотаріусом 12-ї Харківської держнотконтори Зінченко Р.П., зареєстрованого в реєстрі за №1-1739, відповідно до якого [PERSON] заповідала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] в рівних частинах кожному сину: позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] . Згідно ч.5 ст. 1275 ЦК України, відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Позивач, розуміючи що його [PERSON] фактично ввів в оману, вирішив захищати свої права, та 28.12.2018 року звернувся до приватного нотаріуса Товстолужської О.В. із копією заповіту, та подав їй письмову заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за вказаним заповітом. Нотаріусом було зроблено запит до 12-ї ХДНК на який отримано відповідь №4410/01-16 від 28.12.2018 р., якою підтвердився факт наявності чинного заповіту від імені [PERSON] . Разом з тим з`ясувалось, що на час зведення спадкової справи, нотаріус Товстолужська О.Б., під час здійснення перевірки наявності заповіту вводила ім`я спадкодавця « [PERSON] » (як у свідоцтві про смерть), тоді як в заповіті та реєстрі заповітів її ім`я вказано як « [PERSON] » у зв`язку з чим надала спадкоємцям помилкову інформацію про відсутність заповіту в реєстрі. Отже, на час підписання заяви про відмову від спадщини позивач був необізнаний про факт існування заповіту на його користь. Однак, 24.01.2019 приватний нотаріус Товстолужська О.Б. видала позивачу відмову №29/02-14 у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом, мотивуючи тим, що [PERSON] , підписуючи спірну заяву №31 від 30.06.2017 р. відмовився від спадкування як за законом та і за заповітом. 19.02.2019 р. позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері на 5/12 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.10.2019 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Постановою ХАС від 13.02.2020 р. по справі № 645/887/19 у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] було відмовлено. Однак апеляційний суд у постанові зазначив, що підставою відмови у задоволенні апеляційної скарги є те, що [PERSON] не звертався з позовом про визнання відмови від спадщини недійсною, тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності в порядку і спадкування на спадкове майно за заповітом, за умов наявності чинної заяви про відмову від спадщини, у зв`язку з чим [PERSON] звертається до суду з даним позовом. Обґрунтовуючи правову позицію позивач посилається на зміст ст. 1217 ЦК України, якою визначене, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Тобто, наведеною правовою нормою, яка має загальний характер і поширюється на всі спадкові правовідносини, закріплено два юридично самостійні види спадкування - за заповітом, за законом. Самосійний характер цих видів спадкування підтверджується структурою кн. 6 ЦК України, окремим розміщенням норм, що визначають спадкування за заповітом і за законом, окремим правовим регулюванням особливостей відмови від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом і спадкоємцем за законом (ч. 1 і ч. 2 ст. 1274 ЦК України). Зокрема, законодавець при закріпленні у ЦК України права спадкоємця на адресну відмову від прийняття спадщини, по різному, за критерієм виду спадкування, визначає коло осіб, на користь яких може буди здійснено адресну відмову від прийняття спадщини. Так згідно ч.1ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом, а спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Наведене свідчить про відмежування на законодавчому рівні відмови від прийняття спадщини за заповітом і відмови від прийняття спадщини за законом. Так, 30.06.2017 р. позивач, у приміщенні приватного нотаріуса Товстолужської О.Б. підписав спірну заяву №31, якою відмовився на користь іншого спадкоємця за законом, в той час як існував заповіт, про який не було відомо позивачу. Відмова від прийняття спадщини, викладена у заяві, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, тому до цієї відмови застосовуються усі передбачені ЦК України вимоги до правочинів, у тому числі, щодо умов їх дійсності та недійсності, визначених загальними положеннями ЦК України про правочини, з урахуванням спеціальних приписів, що містяться у кн. 6 ЦК України. Окрім того, до одностороннього правочину застосовуються й вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтю 203 ЦК України. При поданні зазначеної заяви нотаріусу, [PERSON] виходив із відсутності заповіту [PERSON] на його користь, що підтверджується даними зі спадкового реєстру, викладеними в інформаційній довідці зробленої нотаріусом Товстолужською О.Б (дата видачі 30.06.2017 р., 18:39, тобто безпосередньо до складання заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини). У довідці зазначено, що за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня. Отже, виходячи з того, що фактична підстава (наявність заповіту [PERSON] та обізнаність про це позивача) відмови від прийняття спадщини на момент вчинення [PERSON] правочину з відмови від прийняття спадщини виявилася хибною, можливо вважати наявність помилки з боку позивача, щодо правових наслідків такої відмови. Окрім того, що в позивач відмовляється від належної частини у спадщині, у той час коли позивач мав право на успадкування частки у спадщині, а поняття частини та частки майна є абсолютно різними за своєю правовою природою, оскільки частка майна - це майнове право у спільній частковій власності, а частина майна - це виділене в натурі майно зі спільної власності. Крім того, підписуючи спірну заяву №31 від 30.06.2017 р. позивач, відповідно до тексту цієї заяви, відмовився від спадкування частини у спадщині, яка на час складання вказаної заяви не була виділена в натурі та апріорі не могла успадковуватись. Отже у цій частині, заява № 31 від 30.06.2017 р. складена із порушенням норм цивільного права. Також, позивач вказує, що згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Отже, спадкування за заповітом є переважним видом спадкування над спадкуванням за законом, що узгоджується з ч.2 статті 1223 ЦК України. Заповіт від імені [PERSON] був складений нею 03.08.2000р. та посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Зінченко Р.П. Виходячи з наведеного, спадкування об`єкта, вказаного у цьому заповіті, має здійснюватися відповідно до даного заповіту. З матеріалів спадкової справи не вбачається, що особам, зазначеним у заповіті [PERSON] як спадкоємцям було відомо про факт складання вказаного заповіту та гро його зміст. Це також не вбачається ні з документів, які первісно складалися після відкриття спадщини, ні з дій вказаних спадкоємців. Враховуючи зазначене, позивач вимушений був звернутися до суду. Ухвалою суду від 20 березня 2020 року провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус ХМНО Товстолужська Оксана Борисівна про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Крім того постановлено витребувати у Приватного нотаріуса ХМНО Товстолужської Оксани Борисівни належним чином посвідчену копію спадкової справи. 30.04.2020 р. Приватний нотаріус ХМНО Товстолужська О.Б. надала заяву про проведення розгляду цивільної справи за її відсутності та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України та надала належним чином посвідчену копію спадкової справи. 25.05.2020 через канцелярію суду сторона відповідачів надала письмові пояснення, згідно яким просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Згідно надим поясненням, відповідачів [PERSON] та [PERSON] зазначають, що 09.01.2017 р. після смерті [PERSON] , матері позивача, матері відповідача [PERSON] та жінки відповідача [PERSON] відкрилась спадщина, предметом якої є будинок з надвірними будівлями, які розташовані за адресою вказаною вище. 30.06.2017 р. було заведено спадкову справу за номером 22/2017. 30.06.2017 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] як спадкоємці за законом, відмовились від спадщини на користь спадкоємця за законом [PERSON] в спосіб подання відповідних заяв. У відповідності до положень ч. 5,6 ст.1273 ЦК України позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] відмовились від прийняття спадщини безумовна і беззастережно, позивач не відкликав відмови протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідачі про наявність заповіту від 03.08.2000 р. посвідченого державним нотаріусом 12 ХДНК Зінченко Р.Г. реєстраційний номер 1-1739 інформації не мали. Позивач [PERSON] постійно проживає зі своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] , а не за адресою реєстрації, тобто можливо вважати, що у відповідності до положень ч. 3 ст.1268 ЦК України спадщини не прийняв. У відповідності до ч. 3 ст.202 ЦК України відмова від спадкування [PERSON] є одностороннім правочином. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 16 червня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 10.09.2020 до суду надійшли додаткові пояснення позивача в особі представника адвоката Головко І.В., які були оголошені під час судового засідання. Представником позивача було зазначене, що на час підписання заяви про відмову від спадщини позивач та й інші учасник не був необізнаний про факт існування заповіту на його користь. Виходячи з викладеного, [PERSON] на час укладання спірного правочину з відмови від прийняття спадщини: внаслідок того, що він був необізнаний і не міг бути обізнаний щодо наявності та змісту заповіту [PERSON] , його воля сформувалося внаслідок помилкового уявлення про вид спадкування, коло спадкоємців та розмір їхніх часток у спадщині; мав неправильне уявлення щодо природу цього правочину, правових наслідків, прав і обов`язків учасників спадкових правовідносин, що виникли внаслідок його вчинення; у своїй подальшій поведінці виходив із факту прийняття ним спадщини за заповітом, а не відмови від її прийняття, тобто обґрунтовано розраховував на інший результат вчинених ним дій. Зміст вказаної правової норми зводиться до того, що у разі коли воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються між собою, це свідчить про помилку особи, зокрема щодо природи правочину. В судовому засіданні представника позивача адвокат Головко І.В. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, надав відповідні пояснення та підтримав надані письмові пояснення. В судовому засіданні представника відповідачів адвокат Дикун В.Г. заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі. Крім того пояснив, що Відповідачі про наявність заповіту від 03.08.2000 р. посвідченого державним нотаріусом 12 ХДНК Зінченко Р.П. реєстраційний № 1-1739 не знали. Позивач не проживає за адресою на якій розташований спадок, тобто можливо вважати, що відповідно до положень ч.З ст.1268 ЦК України спадщини не прийняв. Позивач та відповідач [PERSON] вчинили одинакові правочини, що є підставою стверджувати, що обидва діяли свідомо, а не на підставі помилок. В матеріалах справи, які надані представником позивача є наявною розписка відповідача [PERSON] від 30.06.2017 р., яка дає підстави вважати, що [PERSON] мотивував відмову від спадщини, отриманням коштів від продажу нерухомості, яку здійснить [PERSON] після отримання спадку. Позивач не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження свої вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена ним в наслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов`язків. В зв`язку з зазначеним, просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом розглядом встановлено, що після смерті після [PERSON] , померлої [INFO] заведено спадкову справу № 22/2017. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] виданого 13.01.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . 30.06.2017 після смерті дружини, до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О.В. звернувся [PERSON] з заявою, яку зареєстровано по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 29, про прийняття спадщини після померлої. Крім того, 30.06.2017 після смерті матері, до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О.В. звернувся [PERSON] з заявою, яку зареєстровано по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 30, про відмову від належної йому частини у спадщині на користь чоловіка спадкодавиці [PERSON] . Також, [INFO] після смерті матері, до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О.В. звернувся [PERSON] з заявою, яку зареєстровано по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 31, про відмову від належної йому частини у спадщині на користь чоловіка спадкодавиці [PERSON] . Відповідно до заповіту посвідчено 03 серпня 2000 року держаним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Зінченко Р.П. за реєстровим № 1-1739 Дванадцятою Харківською Державною нотаріальною конторою від імені [PERSON] , 1950 року народження, [PERSON] на випадок своєї смерті розпорядилася належним їй на прав особистої власності житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме заповідала в рівних частинах кожному синам [PERSON] та [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи № 22/2017, 22.01.2019 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О.В. з заявою про призупинення вступу в спадкування після смерті його матері [PERSON] , в зв`язку з його зверненням з позовною заявою до суду про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом. Заява прийнята приватним нотаріусом Товстолужською О.В. 24.01.2019 за № 25/02-14. Крім того, 24.01.2019 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О.В. з заявою скасування його заяви про відмову від прийняття спадщини по закону та видати йому свідоцтво про право на спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON] , в зв`язку з його необізнаністю про складення матір`ю заповіту, яким вона розпорядилася належним їй на прав особистої власності житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме заповідала в рівних частинах кожному синам [PERSON] та [PERSON] . З приводу поданої [PERSON] 24.01.2019 заяви, зареєстрованої до журналу реєстрації вхідних документів за № 23/02-14, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. було повідомлено, що при заведенні спадкової справи, нею було зроблено перевірку наявності заповіту, посвідченого від імені [PERSON] за даними Єдиного Спадкового реєстру. Відповідно до Інформаційної довідки № 48255264 від 30.06.2018 року, інформація про заповіти від матері відсутня. 28.12.2018 було надано копію заповіту, посвідченого Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 03.08.2000 року, за реєстровим № 1739. При вивченні наданої копії заповіту, нею було виявлено розбіжності між написанням імені заповідача при складанні заповіту та імені спадкодавця у наданому Свідоцтві про смерть, а саме: у заповіті вказано, що заповідачем є [PERSON] , а у свідоцтві про смерть - [PERSON] . Для з`ясування цього питання 28.12.2018 приватним нотаріусом було зроблено запит до 12-ої ХДНК, на який отримано відповідь за вих. № 4410/01-16 від 28.12.2018 та копію примірника заповіту зі справ нотаріальної контори від імені матері, де також її ім`я записано як [PERSON] . Таким чином, у зв`язку з розбіжністю написання імені заповідача та спадкодавця, інформації про цей заповіт не було знайдено при перевірці в спадковому реєстрі на час відкриття спадщини. Стосовно отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, роз`яснено право на звернення до суду за захистом його прав. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень ст. 1217 Цивільного кодексу України, відповідно до яких спадкування здійснюється за заповітом або законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України). Згідно до вимог ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкодавець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Приписами ч. 1 ст. 1273 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. У ч. 5 ст. 1274 Цивільного кодексу України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, які викладені в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України, а саме: правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; правочин вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1274 ЦПК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Враховуючи вказані норми Закону, суд зазначає, що цивільне законодавство України встановлює право на відмову від спадщини розмежовуючи спадкоємців за законом та спадкоємців за заповітом. Згідно змісту ч. 1 ст. 229 ЦК України не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Як встановлено у судовому засіданні на час подання заяви позивачем щодо відмови від своєї частини спадщини, ані позивачу, ані відповідачам не було відомо факту існування заповіту [PERSON] . Посилання відповідачів на можливість обізнаність позивача [PERSON] про існування заповіту матері не підтверджено у судовому засіданні належними доказами. Отже, надаючи нотаріусу заяву про відмову від спадщини [PERSON] відмовлявся від 1/3 частини будинку, тоді як за заповітом він має право на Ѕ частину. Оскільки за заповітом його частка у спадщині більше, суд приходить до висновку, що під час складання відмови від спадщини була помилка з боку позивача щодо розміру частки спадщини та як наслідок значне знизувало її вартість. Показаннями позивача, вивченими у судовому засіданні доказами щодо заповіту [PERSON] , встановлено, що державним нотаріусом не було виконано всіх передбачених законодавством дій задля запобігання допущенню помилки при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини: не було встановлено наявності заповіту, не було визначена частка майна, яка успадковувалась та не було роз`яснена різниця між спадкуванням за законом та заповітом. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз`яснення нотаріусом суті правочину не може бути беззаперечною підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього правочину недійсним. Натомість, положення статті 1270 ЦК України та частини шостої статті 1273 ЦК України не позбавляють особу, яка вчинила такий односторонній правочин, права на його оскарження у судовому порядку, а лише встановлюють строк, протягом якого відмова від прийняття спадщини може бути відкликана. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №334/1221/16-ц та у справі №273/175/16-ц від 28.02.2018, висновки якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч. 4 ст.263 ЦПК України). Щодо підстав визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, згідно вимог позивача, про невиконання домовленостей між [PERSON] та [PERSON] , який склав розписку з обов`язком щодо продажу будинку [ADDRESS] та виплаті грошової компенсації [PERSON] суд відмовляє, оскільки зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей [PERSON] не є обґрунтованою підставою для визнання відмови від спадщини недійсною. Згідно пояснень представника відповідачів в обґрунтування своїх заперечень він посилається на правові висновки Верховного Суду України про справам № 753/11731/15ц від 04.04.2018 р., № 638/7528/15ц від 16.04.2018 р. та № 705/2897/16ц від 23.01.2020р. як зазначає представник відповідача в них зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсна була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукають до його укладання, крім випадків встановлених законом. Суд зазначає, що наявні зовсім інші обставини у справі що розглядається судом, тому задовольняє позовні вимоги в частині визнання недійсною заяви про відмови від спадщини. Суд зазначав, що мала місце помилка щодо властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність, а саме частки спадщини, необізнаність, при виконанні усіх передбачених Законом дій щодо наявності заповіту від матері. Щодо вимог про невиконання домовленостей між спадкодавцями під час складання заяви про відмови від спадщини, суд відмовив у задоволенні позовних вимог з цих підстав. Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо тлумачення заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, оскільки суд визнав відмову недійсною, зазначив мотиви цього, а позивач просить надати тлумачення правочину щодо обставин, які у цій заяві не зазначені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За змістом ч.1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial