Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати право власності на автомобіль марки BMW, модель 50, 1997 року випуску, колір чорний, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 060200, видане 21.02.2008 р. Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи державтоінспекції за позивачем [PERSON]; постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 36823201 від 05.03.2013 року, яка постановлена державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON], в частині накладення арешту на вищевказаний автомобіль скасувати; зобовязати [PERSON] відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції зняти заборону на відчуження вищевказаного транспортного засобу; зобовязати третю особу Відділ ДАІ з обслуговування адміністративної території м. Львова та автомобільно-технічної інспекції при ГУМВС України у Львівській області зняти з реєстрації вищевказаний автомобіль. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 11.06.2009 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі продажу транспортного засобу BMW, модель 50, 1997 року випуску, колір чорний, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 060200, видане 21.02.2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи державтоінспекції та оформив вказаний договір нотаріально посвідченою довіреністю від 11.06.2009 р. Договір купівлі продажу підтверджується розпискою від 11.06.2009 р. Він звертався до Львівського відділу ДАІ з клопотанням про зняття з реєстрації автомобіля та перереєстрації її на [PERSON], проте йому пояснили, що на автомобіль накладена заборона відчуження, що підтверджується постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП 36823201 від 05.03.2013 р. У звязку з наведеним він звернувся до суду з позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві мотиви, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Представники відповідача [PERSON] ВДВС ЛМУЮ [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову, мотивуючи це тим, що позивач на підставі довіреності зміг би лише зняти з обліку транспортний засіб, однак жодним чином не зареєструвати його за собою, оскільки законодавством чітко встановлено порядок такої реєстрації та документи, що підтверджують правомірність придбання автомобіля. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову, мотивуючи це тим, що з матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір на представництво, шляхом видачі довіреності на право користування і розпорядження спірним автомобілем, а не договір купівлі-продажу. За довіреністю право власності на передане майно до повіреного, який діє від імені довірителя, не переходить, він лише зобов'язаний (за винагороду чи без винагороди) відчужити це майно третім особам і повернути довірителю отримані від реалізації кошти. Водночас згідно з договором купівлі-продажу право власності на майно переходить до покупця після виконання ним усіх істотних умов договору. Тобто за договором на представництво сторона, якій передано майно, права власності на нього не набуває і діє від імені власника цього майна. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Крім того, представник банку вважає, що задоволення судом позову порушить права Банку як Стягувача та позбавить можливості звернути стягнення на майно боржника в рахунок повернення кредитної заборгованості [PERSON] на користь Банку, яка є значною. На сьогоднішній день виконавчий лист № 2-1449/2010 виданий 02.08.2010р. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «[PERSON] Аваль» перебуває на виконанні в [PERSON] ВДВС ЛМУЮ. Представник третьої особи Відділ ДАІ з обслуговування адміністративної території м. Львова та автомобільно-технічної інспекції при ГУМВС України у Львівській області в судове засідання не зявився, скерував в суд клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чном була повідомлена про дату та час розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін по справі, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Як вбачається з довіреності від 11.06.2009 р., посвідченої приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси при здійсненні правочинів по продажу та експлуатації, а також керувати автомобілем марки BMW, модель 50, 1997 року випуску, колір чорний, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 060200, видане 21.02.2008 р. Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи державтоінспекції терміном на три роки, тобто до 11.06.2012 р. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено саме договір на представництво, шляхом видачі довіреності на право користування і розпорядження спірним автомобілем, а не договір купівлі-продажу. За довіреністю право власності на передане майно до повіреного, який діє від імені довірителя, не переходить, він лише зобов'язаний (за винагороду чи без винагороди) відчужити це майно третім особам і повернути довірителю отримані від реалізації кошти. Водночас згідно з договором купівлі-продажу право власності на майно переходить до покупця після виконання ним усіх істотних умов договору. Тобто за договором на представництво сторона, якій передано майно, права власності на нього не набуває і діє від імені власника цього майна. Аналіз статей 238, 244 ЦК України вказує на те, що довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль та видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Згідно розписки від 11.06.2015 р., [PERSON], який є власником автомобіля BMW, модель 50, 1997 року випуску, колір чорний, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], продав вказаний автомобіль [PERSON] в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] за суму, яка в гривнях еквівалентна 10\~500 дол. США. Проте, така розписка також не є по своїй формі договором купівлі продажу. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання - передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо - будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Вищевказана правова позиція висловлена в постанові ВСУ від 16.12.2015 р. у справі № 6-688цс15. Крім того, ПАТ «[PERSON] Аваль» є стягувачем за виконавчим листом № 2-1449/2010, який виданий 02.08.2010р. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «[PERSON] Аваль» та перебуває на виконанні в [PERSON] ВДВС ЛМУЮ. Судом встановлено, що автомобіль BMW, модель 50, 1997 року випуску, колір чорний, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] знаходиться під арештом у межах вищевказаного виконавчого провадження. Відповідно до п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07.09.1998, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Позивачем доказів пропущення з поважних причин встановленого строку не надано. Відповідно до п. 8 Порядку, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: -довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; -договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; -копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; -довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; -акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; -вантажна митна декларація на паперовому носії або електронна вантажна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; -договір фінансового лізингу. Таким чином позивач на підставі довіреності зміг би лише зняти з обліку транспортний засіб, однак жодним чином не зареєструвати його за собою, оскільки законодавством чітко встановлено порядок такої реєстрації та документи, що підтверджують правомірність придбання автомобіля. Окрім цього, при ухваленні рішення суд враховує те, що довіреність була видана до 11.06.2012 р., а отже на даний момент термін її дії завершився. Також суд наголошує на тому, що позивачем заявлено вимоги до третіх осіб, що є грубим порушенням норм права, оскільки відповідно до приписів ЦПК України, відповідачем є особа, до якої у судовому порядку заявлено матеріально-правову вимогу. Враховуючи все вищевикладене, суд робить висновок про те, що позов є безпідставний та у його задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed