Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] з підстав передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК України, посилаючись на те, що спірне житло є комунальною власністю територіальної громади м. Комсомольське. У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі але фактично за місцем реєстрації не проживають, комунальні послуги не сплачують та фактично мають інше постійне місце проживання. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 01 березня 2013 року (з урахування додаткового рішення того ж суду від 20 червня 2012 року) позов задоволено. Визнано відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та розірвано договір найму та розподілено судові витрати. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема вважає, що особи, які звернулися до суду є неналежними позивачами по справі. Висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Судом не враховано, що попередніми рішеннями суду за позовами про визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням було встановлено, що вони не мешкали у цій квартирі з поважних причин. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін. Інші особи, які приймають участь по справі в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування або зміни рішення суду і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади м. Комсомольське. Згідно копії облікового рахунку [NUMBER] та довідок про склад сім'ї за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], як основний квартиронаймач та її онуки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та її неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. Задовольняючі позовні вимог суд першої інстанції, посилаючись на ст.. 107 ЖК України, виходив з того, що відповідачі у спірному жилому приміщенні не мешкають тривалий час. Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Права та обов'язки сторін за договором найму жилого приміщення регулюються нормами житлового законодавства, зокрема ЖК України. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила розірвати договір найму квартири та визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог зазначала, що останні не проживають в квартирі та мають інше постійне місце проживання і, як на підставу своїх вимог, посилалась на ст.107, 108 ЖК України. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно ст.. 108 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом Відповідно до роз'яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами та доповненнями) в силу ст. 61 Житлового кодексу України в спорах, виникають з договорів найму жилого приміщенням, можуть бути стороною житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець. Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Таким чином зі змісту цих правових норм убачається, що з відповідним позовом про розірвання договору житлового найму та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням може звертатися наймач. З матеріалів справи убачається, що основним квартиронаймачем за вказаною адресою була [PERSON], яка померла у [INFO]. Квартира перебуває у комунальній власності. Позивач за вказаною адресою не зареєстрована та не проживає, тобто не є квартирним наймачем та не набувала права власності або користування жилим приміщенням. Тобто її права не порушуються та вона є неналежним позивачем. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та розірвання договору найму не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що рішення суду у відповідності до ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, та з урахуванням того, що при зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою сторонами по справі судовий збір не сплачувався, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у сумі 236 грн. 50 коп.

Outcome: approved