Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № ZRZ0G40000004944 від 25.04.2008 року у розмірі 8525, 49 доларів США, що за курсом НБУ - 27,60 грн. становить 235303, 52 грн. та судові витрати у розмірі 2102 грн. Позов мотивований тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідач уклали кредитний договір № ZRZ0G40000004944. Згідно вказаного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 153759,90 грн. на термін до 25.04.2023 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 28.07.2008 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору № ZRZ0G40000004944 від 25.04.2008 р. Згідно додаткової угоди кредитний договір № ZRZ0G40000004944 від 25.04.2008 р. переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведеної конвертації з урахуванням винагороди банку складає 33110.58 доларів США. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2011 року, тобто за період з 25.04.2008 року по 06.10.2011 року, то за період після подання позовної заяви від 13.10.2011 року, з 14.10.2011 по 21.07.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 8525.49 Долар США, яка складається з наступного: 8525.49 Долар США. - 3 % річних від простроченої суми. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце, розгляд справи був належним чином повідомлений, надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позов визнає частково, а саме, що позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, обмежуючись останніми трьома роками, які передували подачі позову. Оскільки позов було подано 23.10.2020 року й тому розрахунок заборгованості слід проводити з 23.10.2017 р. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, письмові пояснення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 25.04.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZRZ0G40000004944. 28.07.2008 року було між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № ZRZ0G40000004944 від 25.04.2008 р., за якою кредитний договір № ZRZ0G40000004944 від 25.04.2008 р. переведено з валюти гривня в валюту долар США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2011 року було задоволено позов та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 49865,61 Долар США, шо еквівалентно 397563,52 грн. нараховану станом на 06.10.2011 року, 1700,00 грн. судового збору, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанову суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Слід зауважити, що у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що з ухваленням у 2009 році рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у ст.625 ЦК, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже, не можна заперечувати той факт, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Також, згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. окрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц ( провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначено, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція була підтверджена і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Разом з тим, як наголошує Велика Палата Верховного суду, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корегуватим із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості 3 % річних, а тому стягненню підлягає сума у межах строку позовної давності за три роки до звернення до суду з позовом, тобто з 23.10.2017 по 21.07.2020 р. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи позов до суду подано 23.10.2020 р., розрахунок заборгованості 3% річних вказано за період з 14.10.2011 по 21.07.2020 р. Тому датою початку нарахування є 23.10.2017 р., а датою закінчення є 21.07.2020 р. Суд, дослідивши розрахунок 3 % річних проведений позивачем, щодо порядку нарахування в межах строку позовної давності з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.11.2019р., провів власний розрахунок за період з 23.10.2017 р. до 21.07.2020 р. Період розрахунку з 23.10.2017 р. по 31.12.2019 року - 800 днів; 32 400,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 800 (кількість днів) / 365 (днів у році) =2 130,41 дол. США Період розрахунку з 01.01.2020 року по 21.07.2020 року - 203 дні; 32 400,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 203 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 539,11 дол. США, що разом 2130,41 + 539, 11= 2669, 52 дол. США. Згідно із ст. 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимогі на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та стягнення з відповідача підлягає сума заборгованості 3% річних у розмірі 2669,52 дол. США Позивачем були понесені судові витрати із сплати судового збору у розмірі 2102,00 грн., і відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 676, 05 грн.

Outcome: partial