Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що з 21.07.1979 року по 01.12.2005 року перебував із відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. З 27.07.1987року вони сім'єю проживали у [ADDRESS] на підставі ордеру виконкому Запорізької міської ради народних депутатів від 27.07.1987 року. Ордер виданий на його ім'я та він є членом житлово-будівельного кооперативу 308 «Перетворювач-7», до якого належить будинок. Вказує, що у червні 1992 року ним в повному обсязі сплачений пай за квартиру, про що свідчить довідка ЖБК №308 « Перетворювач-7» від 01.10.2012 року. Вважає, що після повної виплати паю у нього виникло право власності на вказану квартиру, бажає вселитися на спірної квартири, але відповідачка перешкоджає йому у цьому. Просить зобов'язати відповідачку усунути перешкоди у праві користування спірною квартирою та вселити його до квартири. В судовому засіданні позивач та його представник за довіреністю позовні вимоги підтримали в у повному обсязі та просили задовольнити їх і вселити позивача у спірну квартиру. Представник відповідачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що рішенням загальних зборів ЖБК-308 « Перетворювач-7» від 04.06.2013 року [PERSON] виключено з членів ЖБК, а [PERSON] прийнято в члени ЖБК, крім того згідно свідоцтва про право власності № 5822410 від 08.07.2013 року відповідачка є власницею квартири [ADDRESS], яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, тому вимоги позивача є безпідставними. Вислухав пояснення учасників процесу, дослідив письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі ордера № 685, виданого 27.07.1987р. виконкомом Запорізької міської Ради депутатів трудящих, позивачеві разом із сім'єю з трьох чоловік було надано трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказаний будинок належав ЖБК «Перетворювач-7» (а.8). [PERSON] був членом ЖБК «Перетворювач-7» (а.с.6) та як його член, свій пай за вказану квартиру він повністю виплатив у липні 1992р. в сумі 13406,66 крб. Відповідно до виписки з протоколу засідання ЖБК від 04.06.2013 року [PERSON] на підставі п.п.40-5,40-7 розділу 4 Статуту ЖБК-308 виключено з членів ЖБК-308, а [PERSON] прийнято до членів ЖБК-308. Згідно свідоцтва про право власності № 5822410 від 08.07.2013 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS], яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2013 року у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності відмовлено, яке ухвалою суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 14.01.2014 року залишено без змін. Отже на цей час відповідачка є власницею спірної квартири, право власності якої позивачем не оспорюється, і будь-яких даних про те, що право власності набуто нею незаконно суду не надано. Гарантуючи захист права власності , закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст..ст.16,386,391 ЦК України. Відповідно до ст..321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Тобто закон надає право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю власнику, якою є саме відповідачка [PERSON], а не позивач. Ст.11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Ст.ст.15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений ч.2 ст.16 ЦК України. Таким чином, аналізуючи у сукупності надані докази, враховуючи пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст..ст.57-61 ЦПК України, правомірність своїх вимог суду не довів, а тому і правові підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed