Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що йому на праві власності належало нерухоме майно гараж для електропогрузчиків, частина приміщення площею 623,4 кв.м. та кіоск «Сніжинка». 08.10.2015 року з відповідачем було укладено три договори купівлі-продажу вказаної нерухомості на загальну суму 220\~000 грн. Зазначає, що фактично між ними було укладено договір займу, оскільки він отримав за вказане майно від відповідача грошові кошти у розмірі 220\~000 грн. та повністю повернув гроші позивачу та звернувся до нього з проханням повернути отримане майно за вказаними договорами, але відповідач відмовляється це зробити. Вважає, що укладений договір дарування між позивачем та відповідачем є недійсним правочином. На підставі цього просить визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу. Відповідач не погодився з позовними вимогами та подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що він придбав у позивача нерухоме майно - гараж для електропогрузчиків, частина приміщення площею 623,4 кв.м. та кіоск «Сніжинка», сплатив за це гроші, але позивач відмовляється нотаріально посвідчити договір. Вважає, що між ними погоджено всі істотні умови договору, тому просить визнати укладені договори дійсними та визнати право власності на придбане майно. Ухвалою Селидівського міського суду від 25.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним обєднані в одне провадження з зустрічними позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права власності. Позивач-відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач-позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив відмовити у задоволенні первинних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Вивчивши в судовому засіданні матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, суд прийшов до наступного. Згідно договору купівлі-продажу № 1 від 08.10.2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 40\~000 грн. гараж для електропогрузчиків площею 160,6 кв.м., який позначений в інвентаризаційній справі Донецького БТІ літ. «Ж», що розташований на території комплексі бази за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Складська, 3-а. Згідно договору купівлі-продажу № 2 від 08.10.2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 150\~000 грн. частину приміщення площею 623,4 кв.м. в будівлі складу № 5, який позначений в інвентаризаційній справі Донецького БТІ літ. «Ж-1», що розташований на території комплексі бази за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Складська, 3-а. Згідно договору купівлі-продажу № 4 від 08.10.2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 30\~000 грн. приміщення площею 123,0 кв.м. кіоск «Сніжинка», що розташований за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Советської Армії, 2. У відповідності до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності угоди є недотримання в момент укладання угоди стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка укладає правочин, повинна мати необхідний об'єм цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угода повинна бути направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею. Правочин, який здійснюється батьками (усиновителями), не може суперечити інтересам і правам їх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних осіб. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно до вимог із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. З актів приймання-передачі та розписок, що долучені до укладених договорів, встановлено, що продавець [PERSON] передав, а покупець [PERSON] прийняв у власність придбані обєкти нерухомості, два комплекти ключів від обєкту. Законодавством чітко передбачено, що лише на підставах, встановлених законом правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано суду жодного безперечного та об'єктивного доказу, що під час укладання договорів купівлі-продажу було порушено норми законодавства, а його посилання на укладення договору позики судом не приймаються до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування (ч. 3 ст. 58 ЦПК України). Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд за вимогою сторони, що виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Таким чином, суд, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушень закону при їх укладенні, а зустрічні позовні вимоги підлягаю задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved