Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначив, що він є власником квартири за адресою [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані відповідачі, які фактично за місцем реєстрації не проживають вже тривалий час. Факт реєстрації відповідачів в квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, тому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні 11.10.2021 пояснив, що відповідач по справі [PERSON] , яка є його дочкою, зареєстрована в його квартирі, однак починаючи з 2009 року за місцем реєстрації не проживає, а відповідач [PERSON] , є йому двоюрідним братом, теж зареєстрований в його квартирі, та починаючи з 2013 року за місцем реєстрації не проживає, позовні вимоги підтримав та проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Повідомлення про причину неявки в засідання від відповідачів до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Так, зокрема, встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором міни від 18.10.1995 та технічним паспортом № 47/3180 від 26.09.1995 ( а.с. 10, 11-12). Згідно витягу № 3351 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданого 05.08.2021 Управлінням «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Канівської міської ради, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та власник квартири [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Відповідно до рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 16.09.2009 № 388 вбачається, що позивача [PERSON] призначено опікуном над його онуком [PERSON] , [INFO] (а.с. 38). Згідно акта про непроживання осіб за місцем реєстрації від 06.08.2021 (а.с. 14), вбачається, що відповідач [PERSON] з 01.01.2013 фактично не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] . Згідно акта про непроживання осіб за місцем реєстрації від 06.08.2021 (а.с. 15) вбачається, що відповідач [PERSON] з 01.01.2009 фактично не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] . При вирішенні спору суд виходить з наступного. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жила або законом. За результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачами, тобто останніми створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права власності майном, а тому права [PERSON] підлягають захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові №502/922/18 від 10.02.2021. Такий висновок суду узгоджується також із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставинах суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачі договору найму жилого приміщення в даному будинку не заключали та відсутні за місцем свого колишнього проживання більше одного року, тому вони згідно ст. 391 ЦК України мають бути визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд вважає за необхідне застосувати вимоги ст. 267 ЦПК України, встановити порядок виконання цього рішення суду, зокрема, вказавши що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації за місцем мешкання. Суд, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved