Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що відповідачу [PERSON] на праві власності належав причіп - житловий марки BUERSTNER 4807, 1990 року випуску, рама №WBU4807TVL1101820 державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований в Полтавському ВРЕР від 21.10.2010 року. Відповідач [PERSON] 22.10.2010 року здійснив продаж вказаного причепу позивачу, який сплатив відповідачу кошти та отримав нотаріально посвідчену довіреність (генеральну) на право розпорядження майном. Після повного розрахунку за придбане майно та отримання довіреності позивач перегнав причіп до місця свого проживання та вважав його своєю власністю, відремонтував та підготував до експлуатації. Юридичне оформлення угоди купівлі-продажу було відкладено у звязку з браком коштів на перереєстрацію транспортного засобу в органах МРЕВ ДАІ. Позивач зазначає, що фактично між ним та власником причепу шляхом оформлення довіреності, передачі грошових коштів, був укладений договір купівлі-продажу причепу, яким позивач з 22.10.2010 року володіє та користується, технічно обслуговує. При зупинці для огляду спірного причепу 20.06.2015 року працівниками ДАІ позивач дізнався про наявність арешту на вказаний причіп, накладений державним виконавцем Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ. 26.03.2012 року на підставі виконавчого листа №2-95/11 від 16.02.2012 року про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» було винесено 28.03.2012 року постанову про арешт майна боржника, а 27.12.2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але арешт з майна до теперішнього часу не знятий. У звязку з викладеним, майно боржника причіп - житловий марки BUERSTNER 4807, 1990 року випуску, рама №WBU4807TVL1101820 державний номерний знак [NUMBER] було зупинено та арештовано. Посилаючись на ці обставини, позивач просить визнати за ним право власності на причіп - житловий марки BUERSTNER 4807, 1990 року випуску, рама №WBU4807TVL1101820 державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований в Полтавському ВРЕР від 21.10.2010 року, та звільнити його з-під арешту, накладеного постановою ВДВС. Позивач та його представник до суду не зявилися, надали заяву, в якій просять справу розглядати у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, надав заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, проти позову не заперечує. Представник відповідача [PERSON] ВДВС Полтавського МУЮ до суду не зявився, надав заяви про розгляд справи у відсутність представника, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст.11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону. Як зазначено у\~ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. За змістом ст.655,658 ЦК України\~по договору купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобовязується передати майно(товар) у власність другої сторони(покупцю),а покупець приймає або зобовязується прийняти майно(товар)та уплатити за нього певну грошову суму;право продажу товару, окрім випадків примусового продажу, належить власнику товару. Відповідно до п.3 ч.1\~ст.208 ЦК України,правочини між фізичними особами на суму, яка в 20 та більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,належить вчиняти у письмовій формі. Як передбачено\~ст.206 ч.1 ЦК України, правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, можуть вчинятися усно. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належав причіп - житловий марки BUERSTNER 4807, 1990 року випуску, рама №WBU4807TVL1101820 державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований в Полтавському ВРЕР від 21.10.2010 року (а.с.12- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу). Відповідач [PERSON] 22.10.2010 року здійснив продаж вказаного причепу позивачу, який сплатив відповідачу кошти та отримав нотаріально посвідчену довіреність (генеральну) на право розпорядження майном (а.с.4 довіреність). 26.03.2012 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2-95/11 від 16.02.2012 року про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» (а.с.7), та винесено 28.03.2012 року постанову про арешт майна боржника (а.с.8), а 27.12.2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.9), але арешт з майна до теперішнього часу не знятий. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що твердження позивача про набуття ним права власності на спірне майно ґрунтуються на законі . Відповідно до ст.316,322 ЦК України\~право власності на майно набувається особою на підставах,що не заборонені законом,зокрема,з правочинів. При цьому,право власності вважається набутим правомірно,якщо інше прямо не випливає із закону,або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Письмовий договір з дотриманням вимоги пункту 3 частини першої\~статті 208 ЦК\~щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, між позивачем та власником причепу про його купівлю-продаж не укладався. Разом з тим, суд бере до уваги, що згідно змісту довіреності від 22.10.2010 року та отримання відповідачем грошових коштів (що не спростовано останнім), передача спірного майна позивачеві відбулася його власником на оплатній основі, з реєстраційними документами та номерним знаком. За змістом довіреності, власник уповноважив позивача вчиняти відносно спірного майна будь-які дії щодо його відчуження у спосіб продажу, вчинення інших правочинів, тобто передав всі повноваження,які має власник відносно свого майна. Протягом з 22.10.2010 року і до теперішнього часу прав позивача, як власника спірного майна, інші особи, в тому числі [PERSON], не оспорювали. Таким чином, доводи позивача про те, що власник майна [PERSON] вчинив правочин щодо його продажу позивачеві, узгоджуються із встановленими судом фактичними обставинами та підтверджуються дослідженими доказами, які нічим обєктивно не спростовані. Відповідно до постанови від 28.03.2012 року ВДВС на спірний причіп був накладений арешт, як на майно [PERSON], через вказані обставини позивач був позбавлений права на свою власність, оскільки автомобіль був вилучений працівниками ДАІ на підставі вказаної постанови. Як передбачено\~ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Враховуючи, що відповідач [PERSON] вчинив продаж спірного автомобіля до прийняття судом рішення про стягнення з нього суми боргу та накладення на нього арешту (виконавчий лист, виданий 16.02.2012 року), суд не встановив підстав вважати, що у такий спосіб відповідач намагався уникнути відповідальності за невиконання зобовязань. З викладеного вище, суд дійшов до висновку про правомірність виникнення права власності у позивача на спірний причіп і доведеність вимог позивача, та задовольняє позов з підстав, передбачених\~ст.328 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved