Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути з відповідача ТОВ «Габен» на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, тобто з 01.06.2016р. по день ухвалення рішення, що становить 7200 грн., як компенсацію в зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні її з роботи. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що у зв'язку з незначним розміром пенсії, якої не вистачає на проживання, 01.12.2013р. влаштувалась на роботу в ТзОВ «Габен». Протягом її роботи в товаристві їй виплачувалась заробітна плата, яка нараховувалась на картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується відомостями розподілу заробітної плати ТОВ «Габен» та випискою по картіці/рахунку ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно з наказом керівника ТОВ «Габен» від 30.10.2015 № 107 її звільнено з 31.10.2015 з роботи за власним бажанням згідно, однак, незважаючи на її прохання повний розрахунок не було проведено. При цьому, вказує, що за проханням керівництва написала заяву заднім числом - 31.05.2015р., та як наслідок запис в трудовій книжці про звільнення з роботи теж зроблено - 31.10.2015р., хоча фактично вона виконувала трудові функції прибиральниці в Товаристві до кінця травня 2016р. Фактично, заяву про звільнення вона подала до бухгалтерії товариства 01.06.2016р., що по суті і слід вважати фактичним днем розрахунку. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.06.2016р. по день ухвалення рішення. В судовому засіданні позивач та її представник позов з уточненнями підтримали та дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять такий задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, проте подав суду письмове заперечення, в якому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, покликаючись на те, що позивачка дійсно працювала ТОВ «Габен» та за наказом керівника №107 від 30.10.2015р. звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КзПП України з 31.10.2015р. В день звільнення позивачка не працювала, оскільки 31.10.2015р. припадає на суботу, що є вихідним днем, а тому остаточний розрахунок з позивачкою при її звільненні згідно ст.116 КЗпП України мав бути проведений не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником відповідної вимоги про розрахунок. Проте позивачка взагалі не зверталась в товариство з вимогою про проведення з нею остаточного розрахунку. Крім того, зазначає, що сплачені позивачці на її картковий рахунок суми коштів 09.09.2016р. в розмірі 600 грн. та 24.11.2016р. в розмірі 2000 грн., не є моментом розрахунку, а являється позикою, яка надавалась позивачці на її прохання, а відтак отримані нею кошти в розмірі 2600 грн. в якості позики підлягають поверненню та жодного відношення до даної справи не мають. За описаних у запереченні обставини та наведених доводів, просить в задоволенні позову відмовити у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.12.2013р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем, згідно наказу № 44/1 від 01.12.2013р. та працювала на посаді прибиральниці у магазині, з 31.10.2015р. звільнена з роботи за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України згідно наказу № 107 від 30.10.2015р., що підтверджується копією трудової книжки заведеної на ім'я позивача. Попри це, позивач продовжувала працювати та виконувати свої трудові функції прибиральниці в товаристві до кінця травня 2016р., що відповідачем не було заперечено. Протягом моєї роботи в товаристві позивачці виплачувалась заробітна плата, яка нараховувалась на картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується відомостями розподілу заробітної плати ТОВ «Габен» та випискою по картіці/рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема судом встановлено, що 09.09.2016р. відповідачем зараховано на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 600 грн. та 24.11.2016р. - кошти в розмірі 2000 грн., що фактично свідчить про оплату праці відповідача перед позивачкою. При цьому, суд не вбачає підстав вважати такі кошти «позикою», оскільки жодних договорів позики між позивачем та ТОВ «Габен» з даного приводу не укладалось, звернень з таким змістом не подавалось. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка [PERSON] повідомила суду, що не зважаючи на запис в її трудовій книжці про звільнення її з роботи з 31.10.2015р. вона продовжувала працювати в товаристві до кінця травня 2016 року, однак у зв'язку з постійною затримкою (на 2-3 місяці) у виплаті заробітної плати (що, в свою чергу підтверджується копіями видаткових касових ордерів від 02.12.2014, 23.12.2014, 05.09.2014, 30.11.2015, 16.09.2014, 15.09.2014, 05.06.2014, 11.10.2014, 13.10.2014, 11.11.2014, 06.11.2014 та, наданою відповідачем ТОВ «Габен» інформацією про заробітну плату, нараховану та фактично виплачену [PERSON] за період з 01.12.2014 по 31.10.2015) остання в травні місяці 2016р. звернулася до керівника товариства з заявою про звільнення та проведення з нею повного розрахунку по виплаті заробітної плати. За усталеною в товаристві практикою таку заяву вона подала через бухгалтера товариства. Однак, керівник товариства, зі слів бухгалтера, попросив її переписати заяву про звільнення, зазначивши датою її написання - 31.10.2015р., тобто «зворотнім числом». В такому разі, їй було обіцяно швидкий та повний розрахунок по оплаті праці за весь період роботи по день офіційного звільнення з роботи., на що вона погодилася і повторно написала заяву про звільнення, в якій зазначила дату її написання - 31.10.2015р. Дану заяву вона подала до бухгалтерії товариства 01.06.2016р., що підтверджується розпискою бухгалтера про отримання на примірнику заяви, який залишився у позивачки. В цей же день, 01.06.2016, було зроблено відповідний запис про звільнення позивачки в трудовій книжці, датований заднім числом - 31.10.2015. Повідомлені [PERSON] відомості також вказують на те, що трудові відносини між нею та відповідачем дійсно тривали до 01.06.2016р., а не до 31.10.2015р., як це зазначено в записі у трудовій книжці. Відповідно, саме цю дату - 01.06.2016 слід вважати фактичною датою звільнення позивачки з роботи з посади прибиральниці товариства. Такий висновок узгоджується зі положенням частини четвертої ст.24 КЗпП, зі змісту якої випливає, що трудові відносини між працівником і підприємством тривають і тоді, коли наказ чи розпорядження про прийняття на роботу не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Це, в свою чергу, дає підстави вважати те, що наказ керівника ТОВ «Габен» від 30.10.2015 №107 щодо звільнення [PERSON] з роботи - не був реалізований. З наведеного вище випливає, що здійснивши 14.06.2016р. остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати за період по 31.10.2015р. (період документально оформлених трудових відносин між сторонами), що підтверджується інформацією про заробітну плату, нараховану та фактично виплачену позивачу за період з 01.12.2014 по 31.10.2015, яку надав відповідач, в подальшому - 09.09.2016 та 24.11.2016 відповідачем виплачено позивачці грошові кошти в сумі 600 грн. та 2000 грн. відповідно, які попри твердження товариства про їх цивільно-договірну природу, не є позикою, а частковою оплатою праці позивачки в товаристві в період з 01.11.2015 по 01.06.2016. Водночас, враховуючи розмір середньомісячної заробітної плати позивача за період її документально оформленої працевлаштованості в товаристві, який становив 600 грн., слід дійти наступного висновку про те, що грошові кошти в сумі 2 600 грн. не могли становити повний розрахунок з позивачкою по оплаті її праці впродовж періоду документально не оформлених трудових відносин між сторонами, який тривав 7 місяців (з 01.11.2015 по 01.06.2016 року). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Узагальнюючи практику застосування судами законодавства про оплату праці, Пленум ВСУ в своїй Постанові № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказав, що коли працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення (п.20 Постанови Пленуму ВСУ). Таким чином, зважаючи на те, що датою прийняття відповідачем заяви позивача про звільнення, оформлення даного звільнення та видача трудової книжки є 01.06.2016р. (дата фактичного припинення трудових відносин), тоді станом на день розгляду справи (09.06.2017) строк невиконання відповідачем вимоги ст.116 КЗпП щодо повного розрахунку з працівником при його звільненні становить 12 місяців (з 01.06.2016 по 01.06.2017), суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7 200 грн. (600 грн. х 12 місяців). Відповідно до роз'яснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн., від сплати якого позивачку звільнено при подачі даного позову. На підставі ст.ст.116-117 К3пП України, ст.ст.27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved