Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рамках цивільної справи № 757/16456/16-ц за його позовом до Відподвіача-1 про стягнення боргу за договором позики, Відповідачами вживаються заходи з метою уникнення звернення стягнення на належне Відподвіачу-1 нерухоме майно. Так 23.06.2016 р., незважаючи на вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, про що Відповідачу-1 було достеменно відомо, між Відповідачами укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Даний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, спрямований на приховання квартири від можливого звернення на неї стягнення, а відтак, є фіктивним та підлягає визнанню судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача доводи та вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представники відповідачів заперечили проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Подали письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані ними докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, сторонами не заперечується, що 23.06.2016 р. між Відповідачами укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1848. Позивач просить суд визнати вказаний правочин недійсним, оскільки вважає, що він укладався без наміру сторін на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладався з метою приховування квартири від можливого звернення стягнення на неї, а отже є фіктивним. Як визначено у п. 1 та п. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Статтею 6 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, шо він не буле виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. При цьому судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України про відсутність у сторін оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Крім того, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Разом з тим, Позивачем в належний спосіб не доведено, яке його право укладеним між Відповідачами правочином порушується, не визнається або оспорюється. З урахуванням вищевстановленого, правові підстави для задоволення позову - відсутні.

Outcome: dismissed