Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що відповідно до письмового договору, 23 березня 2011 року відповідач отримав від неї та [PERSON] позику в сумі 238 431 гривня 00 копійок, що було еквівалентно 30 000 доларів США на строк до 29 серпня 2011 року. Оскільки вказану суму позики за договором відповідач не повернув, позивач просить стягнути з останнього суму боргу в розмірі еквівалентному 30 000 доларів США в сумі 808 445 гривень 55 копійок та відсотки в сумі 909 069 гривень 26 копійок. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні оскільки позивач не отримував у борг вказаних грошових коштів та минули строки позовної давності за вимогами позивача. За заявою позивача, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.04.2018 року вжито заходи забезпечення позову, у вигляді накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини квартири [ADDRESS] . 18.12.2018 року судом отримано відзив на позовну заяву, за змістом якого сторона відповідача заперечує позов з тих підстав, що у зв`язку із смертю [PERSON] , позивачем не здійснено належної заміни кредитора за вимогами до боржника. Також, через пропуск без поважних причин строку позовної давності, представником відповідача подано відповідну заяву від 09 грудня 2018 року про застосування позовної давності. Вислухавши вступне слово представників сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 23 березня 2011 року між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та відповідачем з іншого боку укладено договір позики коштів відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] передали відповідачу у власність грошові кошти в сумі 238 431 гривня 00 копійок, що було еквівалентно 30 000 доларів США та зобов`язався повернути позику в строк до 29 березня 2011 року (а.с. 7 - 8). Факт отримання відповідачем від [PERSON] і [PERSON] зазначеної суми грошових коштів підтверджується підписами сторін у вказаному договорі, що відповідає пункту 8 договору укладеному між ними. У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги, критично оцінює і відхиляє твердження представника відповідача про те, що відповідач фактично не отримав дану позику, оскільки за умовами пункту 8 укладеного між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та відповідачем з іншого боку, договору позики коштів від 23 березня 2011 року, підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавців грошових коштів в сумі, визначеній в п. 1 цього договору; належним чином підписаний договір є доказом передачі грошей від позикодавців до позичальника. Із змісту позовної заяви та наданих в судовому засідання пояснень представників сторін судом встановлено, що у зазначений в договорі позики строк, відповідач не повернув [PERSON] і [PERSON] суму позики за укладеним між ними договором. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Положення частини 2 статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним із [PERSON] і [PERSON] договором позики від 23 березня 2011 року та не повернув останнім суму позики у визначеному розмірі до визначеного договором строку. Натомість, вирішуючи даний спір по суті, суд зважає на таке. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 27 липня 2015 року (а.с. 13). Тобто, один із позикодавців помер, не заявивши у встановленому законом порядку вимог про повернення позики. За приписами пункту 2 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Так, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.03.2018 року дійсно підтверджується та обставина, що позивач є єдиною спадкоємицею померлої матері (а.с. 17 - 18). Проте, під час розгляду справи, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, у встановленому цивільним процесуальним законом порядку, позивачем не підтверджено жодними доказами факт її правонаступництва як спадкоємиці за вимогами [PERSON] до відповідача за укладеним між ними договором позики від 23 березня 2011 року (наприклад, Свідоцтвом про право на спадщину на 1/2 частину боргу [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 23 березня 2011 року). Як наслідок, суд приходить до висновку, що відповідно до норм Розділу І Книги 5 і Книги 6 ЦК України, позивач не успадкувала після померлої матері право вимоги останньої за укладеним між ними із відповідачем договором позики від 23 березня 2011 року. Отже, позивач має право на отримання від відповідача лише 50 % від суми позики. Разом з цим, вирішуючи питання про обґрунтованість заяви представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, суд враховує наступне. Відповідно до норми частини п`ятої статті 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У пункті 3 договору позики сторони домовились, що позичальник зобов`язаний погасити всю суму позики до 29 березня 2011 року. Отже, враховуючи положення статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку почався з дати наступної, коли позичальник мав повернути позику, тобто з 30.03.2011 року. Тобто, позовна давність за вимогами позивача спливла 30 березня 2014 року, ще за життя позикодавця [PERSON] .. Одночасно, судом не встановлено обставин переривання перебігу позовної давності за спірними зобов`язаннями відповідача. Крім того, суд не приймає до уваги, критично оцінює і відхиляє твердження представника позивача про те, що позивач з поважних причин пропустила строки позовної давності через те, що позивач не припускала можливості обману її батьком і була впевнена, що питання повернення коштів - це лише питання часу. На переконання суду, вказана обставина не є поважною причиною пропуску строку позовної давності та об`єктивно не позбавляла позивача звернутися до суду за захистом своїх прав у строк до 30 березня 2014 року. Доводи представника позивача про усні домовленості сторін договору щодо відстрочення повернення позики, суд вважає такими, що не мають жодної юридичної сили і правового значення, оскільки за умовами пунктів 16, 17 і 18 договору позики від 23 березня 2011 року, зміни у даний договір повинні бути внесені відповідною додатковою угодою до договору в письмовій формі. Зокрема, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо поважності пропуску позовної давності. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довела перед судом обставини усних домовленостей із відповідачем про відтермінування дати повернення позики. В результаті, суд приходить до висновку, що позивач мала реальну можливість своєчасно у межах строку позовної давності звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. За таких обставин, враховуючи заяву представника відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав спливу позовної давності. До того ж, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення даного рішення суд вирішує питання про існування підстав для скасування заходів забезпечення позову, оскільки відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed