Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив визнати його батьком [PERSON], [INFO]; зобовязати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції внести відповідні зміни до актового запису № 2107 від 20.12.2007 року про народження [PERSON], [INFO], виключивши відомості про [PERSON] як батька дитини, включивши відомості про [PERSON] як батька дитини, змінити прізвище дитини з «Михайлевський» на «Поляков» та по-батькові дитини з «Русланович» на «Олександрович», стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 13319 грн. 60 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що з 2005 року до лютого місяця 2007 року роках він зустрічався та підтримував тісні, в тому числі і інтимні, відносини з третьою особою [PERSON], але жили вони окремо та спільне господарство не вели. Від даних відносин [PERSON] народила дитину - [PERSON], [INFO], батьком якого є він. Однак на момент народження дитини [PERSON] перебувала у шлюбі з Відповідачем [PERSON], якого й було записано батьком дитини. В 2014 році, випадково зустрівши третю особу з дитиною, він побачив, що дитина схожа на нього. Він зробив генетичне дослідження, відповідно до якого вірогідність його біологічного батьківства відносно дитини [PERSON] складає 99,99999 %. В судовому засіданні представник Позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та додатково пояснив суду, що Позивач є біологічним батьком [PERSON], [INFO], достеменно йому стало про це відомо після отримання результатів експертного дослідження, тобто в червні 2014 року, після чого він звернувся до суду з вказаним позовом. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що вона дійсно до лютого 2007 року мала інтимні стосунки з Позивачем. Позивач на той момент був одружений та полишати сімю не збирався. Також з початку 2007 року вона мала інтимні стосунки з Відповідачем [PERSON] Після того, як вона дізналась про свою вагітність, вона повідомила про це [PERSON], який запропонував їй жити разом та одружитися. 09 листопада 2007 року вони з відповідачем одружилися, а 12 листопада в неї народився син. В подальшому, 09 грудня 2009 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. В 2014 році в червні місяці вона випадково зустріла на вулиці Позивача, який помітив схожість між собою та дитиною та запропонував їй зробити генетичну експертизу для встановлення батьківства. Вона погодилася. Експертне дослідження встановило, що вірогідність біологічного батьківства Позивача відносно дитини [PERSON] складає 99,99999 %. В подальшому третя особа змінила свої покази та пояснила, що після народження дитини вона неодноразово спілкувалася з Позивачем, мала з ним дружні стосунки, здійснювала юридичне обслуговування його бізнесу. Відповідач незадовільно ставився до сина, він через деякий час після розірвання шлюбу перестав допомагати їй матеріально, не сплачує аліменти на дитину. В подальшому третя особа пояснила суду, що Відповідач знав, що він не є батьком дитини, але так як у нього не може бути своїх дітей, він погодився з нею одружитися та визнати дитину як свого сина. Представник Відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що Позивачем пропущений річний строк звернення до суду, на підставі чого просила суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Представник Відповідача - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Допитаний в якості свідка Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що він познайомився з третьою особою в грудні 2006 року, коли звернувся до неї як до юриста. З січня 2007 року в них розпочався роман, а наприкінці лютого вона сказала йому, що вагітна. Він запропонував їй жити разом та одружитися. Він вважав, що дитина, яку народила третя особа, від нього, він до цього часу вважає [PERSON] своїм сином. В подальшому відносини між ним та третьою особою погіршилися та в 2009 році вони розлучилися, але він продовжував спілкуватися з дитиною та матеріально допомагати. За весь період вагітності і після пологів третя особа ніколи не казала, що в дитини інший біологічний батько. До розірвання шлюбу він неодноразово приїздив з дитиною до третьої особи в офіс, де бачив Позивача, вони спілкувалися, Позивач неодноразово бачив дитину. Влітку 2010 році у відділенні «Укрсиббанку» він побачив Позивача, з яким відбулася розмова та якому він поскаржився на те, що третя особа заважає йому спілкуватися з дитиною, на що Позивач зауважив, що нелегко ростити чужу дитину. Він тоді не надав таким словам уваги. 30 травня 2014 року в дитячому садку, який відвідував [PERSON], був випускний. На святі був він і третя особа, яка попрохала його дати згоду на виїзд дитини за кордон в Росію. Враховуючи ускладнення відносин між Україною і Росією та бойові дії, він побоявся надати дозвіл на виїзд дитини, після чого третя особа йому сказала, що [PERSON] не його дитина і вона знайде [PERSON] іншого батька. Він вважає, що Позивачу з самого початку було відомо, що дитина від нього, а необхідність підтвердити це документально виникла після відмови надати дозвіл на виїзд в Росію. Після призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, він неодноразово дзвонив експерту до Миколаєва з метою дізнатися про те, коли можна приїхати здати зразки для дослідження, але конкретної дати проведення дослідження йому експерт не назвав. І тільки в судовому засіданні він дізнався, що експертиза вже проведена. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] (на той час [PERSON] В.) тривалий час до лютого 2007 року існували інтимні стосунки. В грудні 2006 року [PERSON] познайомилася із відповідачем [PERSON], з яким з січня 2007 року також почала підтримувати інтимні стосунки. В лютому 2007 року [PERSON] дізналася, що вона вагітна та повідомила про це [PERSON], який запропонував їй жити разом та одружитися. 09 листопада 2007 року [PERSON] (на той час [PERSON] В.) та [PERSON] одружилися, та третя особа змінила прізвище на Михайлівська. 12.11.2007 року у третьої особи народилася дитина - [PERSON]. Батьком дитини записаний [PERSON]. Суд критично ставиться до показів [PERSON] про те, що [PERSON] знав, що він не є біологічним батьком дитини. Дані покази не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. І в період вагітності, і після народження дитини, [PERSON] продовжувала спілкуватися із [PERSON], консультувала його з питань бізнесу, підтримувала дружні стосунки, про що в судовому засіданні говорила і сама [PERSON], і свідок [PERSON], і свідок [PERSON]. Таким чином, починаючи із 2007 року Позивач [PERSON] знав про існування у [PERSON] дитини та міг знати, що він є біологічним батьком [PERSON]. Судом не приймаються до уваги покази свідка [PERSON] про те, що в червні 2014 року вона буцімто гуляла з [PERSON] та [PERSON] в парку та вони випадково зустріли [PERSON], якому [PERSON] почала скаржитися на поведінку Відповідача [PERSON] та сказала, що [PERSON] насправді є дитиною [PERSON]. Свідок є родичкою [PERSON], в первісних показах третя особа [PERSON] говорила, що вона зустріла [PERSON] на вулиці коли була тільки з сином. Окрім цього, 26.01.2013 року [PERSON] одружилася із [PERSON] (арк. справи 9), тому скаржитися на поведінку Відповідача не своєму чоловікові, а сторонній особі є нелогічним. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], яка є подругою третьої особи та в судовому засіданні показала, що в лютому 2007 року [PERSON] повідомила її про вагітність та про те, що батьком дитини є [PERSON], але він не покине свою сімю. Свідок порадила [PERSON] не говорити [PERSON] про те, що дитина його. В червні 2014 року зі свідком зустрівся Позивач та запитав чи правда, що [PERSON] це його дитина. Свідок підтвердила цю обставину. В судовому засіданні свідок [PERSON] не змогла пояснити, чому вона, радячи третій особі не говорити Позивачу про його батьківство, сама при зустрічі розповіла йому про це. В судовому засіданні представником Відповідача [PERSON] неодноразово заявлялося клопотання про виклик Позивача [PERSON] з метою дачі ним особистих пояснень з приводу обставин справи та про визнання явки Позивача обовязковою. Проти задоволення клопотання категорично заперечував і представник Позивача, і третя особа, яка пояснювала, що Позивач знаходиться за межами України (спочатку, як видно з її показів Позивач знаходився на території Латвії, потім на Кипрі). Тобто, і представник Позивача, і третя особа не бажали присутності Позивача в судовому засіданні. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі ст. 129 СК зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Враховуючи, що Позивач [PERSON] підтримував інтимні стосунки із третьою особою [PERSON] до лютого 2007 року, він знав про вагітність третьої особи та неодноразово спілкувався із нею та дитиною після її народження, суд вважає, що Позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ст. 129 СК. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторони, кожна з яких зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, тощо. Оскільки сторона позивача, як передбачено ст. ст. 10 та 60 ЦПК України, не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу для задоволення позову, тобто не доведено що Позивач дізнався або міг дізнатися про своє батьківство тільки в червні 2014 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в звязку із пропуском ним строку для звернення до суду.

Outcome: dismissed