Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 90000 дол. США, відсотки за користування позикою у розмірі 277778,86 грн., пеню в розмірі 387235,59 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 07.03.2008р. [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 90000 дол. США, а відповідач зобов'язувався їх повернути до 19.07.2010р.. та з одержання від позичальника процентів від суми позики. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 07.03.2008р., власноручно підписаною відповідачем На звернення [PERSON] до відповідача, відмовляється повернути вищевказану суму боргу. Проте станом на день подання позову до суду відповідач не повернув [PERSON] позичених коштів у розмірі 90000 дол. США та відсотків за користування позикою у розмірі 277778,86 грн.. Крім цього, повернення коштів у зазначений термін відповідачем [PERSON] не було здійснено, а тому внаслідок прострочення відповідачем зобов'язання за договором позики від 07.03.2008р., [PERSON] має право на стягнення із відповідача [PERSON] пені в розмірі 387235,59 грн. 07.12.2015 року між [PERSON] та ним було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого відбулося переуступлення прав вимог, у зв'язку із чим до позивача перейшли усі права за укладеним вищезазначеним договором позики. Відповідач [PERSON] не вживає жодних заходів, які свідчать про наміри виконувати зобов'язання передбаченим договором, ухилитися від виконання зобов'язань перед позивачем. Просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 90000,00 дол. США відсотки за користування позикою - 277778,86 грн., пеню за прострочення повернення позики - 387 235,59 грн., судовий збір - 3219,00 грн., юридичні послуги - 2000,00 грн., а всього разом 90000,00 дол. США та 670233,45 грн. 07.10.2013 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов, в якому просить визнати недійсним договір позики від 07.03.2008р. укладений \\ між [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що він в суді ознайомився із змістом наданої [PERSON] копії договору позики від 07.03.2008р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та вважає, що він не підписував такий договір, а тому має місце не відповідність цього правочинну вимогам законодавства, а відтак такий правочин підлягає визнанню недійсним. Просить позов задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, первісний позов підтримує повністю, просить такий задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник не зявилися, але в минулих судових засіданнях первісний позов заперечили, а зустрічний позові підтримували, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позови, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, суд приходить висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 07.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти у сумі 90000,00 доларів США, а [PERSON] зобовязувався повернути таку ж суму позики та нараховані відсотки - подвійна облікова ставка Національного банку України від суми позики(Том-1 а.с.130-131). Висновком №3725 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису по матеріалах цивільної справи №2/465/1365/14, складеного 17.11.2014 року ЛНДІСЕ на підставі ухвали Франківського районного суду м.Львова від 16.10.2013року(Том-2 а.с.1-3) підтверджується, що підпис від імені [PERSON], який розташований, під записом «[PERSON]С.» у другому рядку другої колонки розділу «Підписи» договору позики від 07.03.2008 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], підпису третьому рядку другої колонки, а саме у графі «Позичальник», виконаний самим гр. [PERSON]. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.ч.1,3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей. Приписами ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається із розписки від 07.03.2008 року(Том-1 а.с.11), що відповідач [PERSON] 07.03.2008 року отримав у позивача [PERSON] гроші в розмірі 90000,00 доларів США. Зі змісту ч. 2 ст. 1047 ЦК України та умов Договору позики випливає, що на підтвердження факту передачі коштів позичальник передає позикодавцеві розписку, а тому така була відповідачем [PERSON] надана [PERSON] 07.03.2008 року. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором на встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами . Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції Верховного [PERSON] України у справі № 6-36цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, у частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Як вбачається із договору позики від 07.03.2008 року, що в такому передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, а саме згідно п. 1.1 Договору вказано подвійна облікова ставка Національного банку України від суми позики. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням проведеним належним чином. Згідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. В силу положень ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. У ч.1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Проте станом на день ухвалення рішення відповідач [PERSON] так і не повернув [PERSON] вказану суму коштів, чим прострочив виконання свого грошового зобовязання. Відповідно до п.3.2 Договору позики у випадку несвоєчасного надання чи/або повернення всієї суми позики, винна Сторона сплачує на користь іншої Сторони пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, до діяла на момент такого прострочення, за кожен день прострочення по сплаті, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 07.12.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір відступлення прав вимоги та склали акт передачі-приймання документів та інформації за договором відступлення прав вимоги від 07.12.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Виходячи з наведеного, [PERSON] відповідно до ч. 1 ст.11, ст. 512 ЦК України набув прав кредитора до боржника [PERSON], які встановлені умовами вказаного договору, а виходячи із поданої заяви [PERSON] і набув статусу позивача за позовом до [PERSON] про стягнення боргу за вказаним договором позики. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги встановлені судом обставини, позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у зустрічному позові [PERSON] слід відмовити, оскільки матеріалами справи підтверджується, що укладений між сторонами договір позики від 07.03.2008 року підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів та відповідає чинному законодавству. Таким чином, зважаючи на неповернення відповідачем [PERSON] позивачу суми позики, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] основний борг за договором позики у сумі 90000 дол. США, відсотки у розмірі 277778,86 грн., та пеню в розмірі 387235,59 грн. згідно розрахунку(Том-1 а.с.12-13) Крім цього, на підставі ст.ст. 84,88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути понесені витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. та судові витрати в розмірі 3219 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Outcome: approved