Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, 25.02.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав позичальнику у борг кошти в сумі 65000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на час звернення до суду з позовом становить 1024400 гривень з кінцевим терміном повернення до 27.02.2014 року. Фактичне передання коштів позичальнику підтверджує розпискою від 26.02.2013 року. Також зазначив, що згідно п.1, п.2 Договору [PERSON], укладаючи договір, діяв в інтересах сім'ї та за згодою своєї дружини [PERSON], позику брав з метою її використання в інтересах сім'ї. В подальшому, отриману позику [PERSON] використав на потреби сім'ї, зокрема, на купівлю квартири. Вважає, що у відповідності до положень ст.65, 73 СК України зобов'язання сплатити суму позики за договором повинно бути покладено у рівній мірі на обох відповідачів порівну. У добровільному порядку повернути суму позики відповідачі відмовляються. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на його користь по половині суми боргу за договором позики від 25.02.2013 року, а саме по 512200 гривень з кожного та понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Просив позовну заяву задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 25.02.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики (а.с.10). Відповідно до умов договору, позикодавець надає позичальнику грошову позику у сумі 65000 доларів США строком на один рік для використання її позичальником в інтересах сім'ї, а саме на придбання житла (квартири), проведення там ремонту, облаштування її необхідними меблями та побутовою технікою, а також на фізичний і духовний розвиток дітей (п.1 Договору). Позичальник зобов'язався надати позикодавцю копії документів, що підтверджують використання цієї позики в інтересах сім'ї та повернути суму позики у встановлений договором строк, який вираховується з дня передачі йому грошей (п.2 Договору). Фактична передача грошової позики відбулася 26.02.2013 року, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи (а.с.11). У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Як було встановлено судом, строк виконання зобов'язання сторонами було визначено не пізніше 27.02.2014 року, тобто на даний час термін повернення позики є таким, що настав. Разом із тим, позивачу позичені кошти у визначений термін повернуто не було. Щодо вимоги позивача про стягнення коштів за договором позики у рівних частинах з [PERSON], [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положеннями частини 4 ст.65 СК України встановлено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За змістом ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 20.01.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.15). Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2014 року шлюб між ними було розірвано. Таким чином, до предмету доказування по даній справі входить доведення витрачання відповідачем [PERSON] коштів, отриманих за договорами позики в інтересах сім'ї. Так, 28.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого останній купив трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.17). Крім того, відповідачем протягом 2013 року було придбано будівельних матеріалів та меблів на загальну суму 74305 гривень (а.с.20-22, 28), матраци, вартістю 1520 доларів США (а.с.27), а також придбано побутової техніки на загальну суму 26775 гривень (а.с.23-27). На підставі наведеного, суд вважає, що грошова позика отримана [PERSON] за договором від 25.02.2013 року була використана на потреби сім'ї, а тому приходить до висновку, що зобов'язання за договором позики створюють обов'язки для відповідача [PERSON] Зазначена обставина, на думку суду, також підтверджується рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.12.2014 року, яке набрало законної сили 18.02.2015 року, згідно з яким квартиру [ADDRESS] було фактично визнано одним із об'єктів права спільної сумісної власності подружжя та включено до майна, яке підлягало розподілу між подружжям. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин та з урахуванням того, що договір, укладений одним із подружжя, за яким кошти були використані на задоволення потреб сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, а тому суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved