Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право спільної часткової власності між [PERSON] та [PERSON] на будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] шляхом виділу у приватну власність в натурі [PERSON] в квартиру [ADDRESS] наступні приміщення: [ADDRESS] площею 4,0 кв.м., кухню 2-2 площею 9,8 кв.м., кімнату 2-3 площею 15,4 кв.м., кімнату 2-4 площею 12,8 кв.м., кімнату 2-5 площею 9,0 кв.м., кімнату 2-6 площею 19,0 кв.м., загальною площею 70,0 кв.м., в тому числі житлова 56,2 кв.м., згідно технічного паспорту на житловий будинок від 17.09.2018 року, а також господарські споруди: сарай літ. «Б», альтанку літ. «В», погріб літ.»Пг», гараж літ. «Г», Ѕ частину огорожі №1-2. При цьому посилається на те, що сторони є співвласниками вказаного будинковолодіння та між ними виник спір щодо виділу належної позивачу частки в праві спільної часткової власності. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 23.08.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 16.09.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, а також не заперечувала щодо вирішення справи в заочному порядку. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не надала, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.07.2011 року по справі №2-21/2011, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним правового акту та визнання права власності, а також відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що відповідно до витягу з додатку 1 до рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.10.2004р. №606 власнику частки домоволодіння [PERSON] дозволено розробку архітектурно-планувальних завдань, видачу технічних умов, а також прийняття в експлуатацію прибудови до будинку по [ADDRESS] загальною площею 42,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат площею 28,20 кв.м. та підсобних приміщень площею 13,80 кв.м. Вказаним вище рішенням міськвиконкому [PERSON] дозволено прийняття в експлуатацію прибудови до будинку по [ADDRESS] , а не до будинку по [ADDRESS] , який є спадковим майном. [PERSON] не було здано в експлуатацію та не оформлено у встановленому законом порядку право власності на самочинну прибудову. Зазначене рішення не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно. Відповідно до листа КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 09.03.2006р., до житлового будинку [ADDRESS] 1979р. добудовано самовільну житлову прибудову літ. «А1», яка складається з коридору 2-1, площею 4,0 кв.м., кухні 2-2 площею 9,8 кв.м., кімнати 2-3 площею 15,4 кв.м., кімнати 2-4 площею 12,8 кв.м. Вказана житлова кімната не прийнята в експлуатацію. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31.03.2015 року та рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26.05.2015 року по справі №295/16436/13-ц виділено [PERSON] в натурі приміщення та господарські споруди до житлового будинку [ADDRESS] згідно 3-го варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 04.04.2014 року, а саме: сіни 1-3 площею 9 кв.м. вартістю 35036 грн.; кімнату 1-7 площею 19 кв.м. вартістю 59845 грн.; (всього по будинку [ADDRESS] кв [ADDRESS] . вартістю 94881 грн.), погріб ПГ вартістю 16273 грн.; сарай Б вартістю 20334 грн.; Ѕ частини огорожі 1-2/1 вартістю 22283 грн. Всього по будівлям і спорудам 153771 грн., що становить 52/100 ідеальної частки. Виділено [PERSON] : коридор 1-1 площею 3,9 кв.м. вартістю 15182 грн.; кладову 1-2 площею 6,1 кв.м. вартістю 23747 грн.; коридор 1-4 площею 4,1 кв.м. вартістю 12914 грн.; кухню 1-5 площею 5,6 кв.м. вартістю 17639 грн.; кімнату 1-6 площею 14,6 кв.м. вартістю 45986 грн. (всього по будинку 34,3 кв.м. вартістю 115468 грн.), вбиральню У вартістю 4079 грн.; Ѕ частину огорожі 1-2/2 вартістю 22283 грн. Всього по будівлям і спорудам 141830 грн., що становить 48/100 ідеальної частки. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5970,5 грн [PERSON] , як грошову компенсацію внаслідок зміни належних співвласникам часток та покладено обов`язок по проведенню ремонтно-будівельних робіт для ізоляції окремих виділених частин спірного домоволодіння. Зазначеними вище рішеннями судів встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] в розмірі Ѕ частини кожний. Суд прийняв до уваги встановлені за судовими рішеннями обставини, які вказують на відсутність правових підстав відносити самовільно споруджене майно приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, до спірних об`єктів нерухомого майна. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.07.2016 року по справі №295/8569/15-ц встановлено порядок користування земельною ділянкою 0,1093 га за адресою: [ADDRESS] за третім варіантом (додаток 3) висновку земельно-технічної експертизи від 17.03.2016 року. Виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 568,0 кв.м. ділянка №1 (зелений колір) з урахуванням площі під будівлями. Виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 525,0 кв.м. ділянка №2 (жовтий колір) з урахуванням площі під будівлями. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд України у справі №6-1443цс16, який викладений в постанові від 16.11.2016 року. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991р. із змінами, виділ в натурі частки жилого будинку можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] в розмірі Ѕ частини кожний. Рішенням суду від 31.03.2015 року позивачу вже виділено в натурі належну йому на праві спільної часткової власності Ѕ частку, в тому числі сарай літ. «Б», погріб літ. «Пг» та Ѕ частину огорожі 1-2/1, які є предметом даного позову та не можуть бути виділені повторно. Також вказаним рішенням встановлено, що приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 є самовільно побудованим майном, на яке в силу ст.376 ЦК України особа, яка здійснила його будівництво не набуває право власності. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази належності [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] , в тому числі кімнат 2-5, 2-6, реєстрації на них права власності у встановленому законом порядку за позивачем, а також технічної можливості виділу частки. Також, з огляду на те, що рішенням суду кожному із співвласників виділено в натурі належні їм частки і в силу ч.3 ст.364 ЦК України право спільної часткової власності для них припинилося, а тому відсутні правові підстави для повторного вирішення цього питання судом. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed