Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він знаходився у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта ім. Святої Матрони Московської». При проходженні медичного огляду 04.02.2014 року у нього було вперше виявлено захворювання: хронічна ветерброгенна попереково - крижова радикулопатія з помірними больовим, м'язово - тонічним синдромами, вираженим корінцевим синдромом зліва, зі статико- динамічними порушеннями хребта. Вібраційна хвороба першого - другого ступеня, синдром вегето - сенсорної полі невропатії верхніх кінцівок зі стійкими змінами у кістках рук. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання відповідною комісією було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та його пов'язано з умовами виробництва на підприємстві відповідача. Цим же актом підтверджено й вину відповідача, що виражається в незабезпеченні його засобами індивідуального захисту. Згідно висновку МСЕК від 25.03.2014 року позивачу була встановлена стійка втрата працездатності у розмірі 60 % за сукупністю, первинно, із встановленням 3-ої групи інвалідності, з повторною датою переогляду 25.03.2015 року. У зв'язку з отриманням професійного захворювання він відчуває моральні страждання, фізичний біль, який призвів до втрати звичайних для нього життєвих зв'язків, докладанні додаткових зусиль для організації свого життя. Пошкодженням здоров'я йому заподіяно моральні страждання, на відшкодування яких він просить стягнути 60000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, його інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю. Належно повідомлений відповідач у судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не подавала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у період часу з 11.06.2001 року по 28 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з ДВАТ «Шахта «Новодзержинська», а потім з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта ім. Святої Матрони Московської». Однак 28.03.2014 року був звільнений з займаної посади в зв'язку з виходом на пенсію за віком та станом здоров'я (а.с. 9-12). Згідно повідомлення про професійне захворювання (отруєння) від 04.02.2014 року (а.с. 13) та виписки із історії хвороби № 454 (а.с. 14-16) у [PERSON] встановлене професійне захворювання: хронічна ветерброгенна попереково - крижова радикулопатія з помірними больовим, м'язово - тонічним синдромами, вираженим корінцевим синдромом зліва, зі статико- динамічними порушеннями хребта. Вібраційна хвороба першого - другого ступеня, синдром вегето - сенсорної полі невропатії верхніх кінцівок зі стійкими змінами у кістках рук. Висновком МСЕК № 243231 від 25.03.2014 року (а.с.18-19) позивачу вперше було встановлено за сукупністю 60% втрати працездатності від професійного захворювання, із встановленням 3-ої групи інвалідності, первинно, з датою повторно переогляду 25.03.2015 року. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначене випливає з рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року у справі про страхові виплати, в пункті 5 якого зазначено, що статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підприємство мало створити потерпілому, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров'я були неможливими. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість суду зробити висновок про те, що ушкодження здоров'я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок порушення відповідачем права позивача на безпечні умови праці у останнього виникло професійне захворювання - хронічна ветерброгенна попереково - крижова радикулопатія з помірними больовим, м'язово - тонічним синдромами, вираженим корінцевим синдромом зліва, зі статико- динамічними порушеннями хребта. Вібраційна хвороба першого - другого ступеня, синдром вегето - сенсорної полі невропатії верхніх кінцівок зі стійкими змінами у кістках рук. Позивач постійно знаходиться на лікуванні, він відчуває інші неприємні відчуття від незадовільного стану здоров'я, йому встановлена стійка втрата працездатності і він визнаний інвалідом 3 групи. Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати потерпілого, не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial