Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 та визнати право власності на майно, а саме: легковий автомобіль марки OPEL COMBO 1.7 DTI СП4С, тип транспортного засобу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2004 року випуску, номер шасі ( кузова, рами) WOLOXCF2543001807, ДНЗ АО 1173 АМ, зареєстрований в Ужгородському ВРЕР ВДАІ України в Закарпатській області 19.11.2010 року ( свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 138066). Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.11.2017 року між ним та відповідачем в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, в якому було визначені всі істотні умови, зокрема, предмет, ціну та строки договору. Крім того, ще до моменту підписання договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року ним було сплачено [PERSON], як продавцю, повну договірну вартість автомобіля в розмірі 60 000 грн. В свою чергу, [PERSON] теж частково виконав взяті на себе договірні зобовязання та передав позивачу оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 138066. Однак, вже після отримання грошових коштів за продаж автомобіля та укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року [PERSON] повідомив позивачу, що втратив паспорт громадянина України і ця обставина нібито перешкоджає нотаріальному посвідченню укладеного між ними договору. Свою обіцянку невідкладно відновити втрачені документи, що посвідчують особу, відповідач теж не виконав і на момент звернення з позовом укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 09.11.2017 року так і не був посвідчений нотаріально. Позивач вважає, що ухилення відповідача від нотаріального посвідчення укладеного між ним та частково виконаного договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року порушує його права та законні інтереси і, по суті, є порушенням гарантованого Конституцією України і ЦК України права власності на придбане за договором майно. Як на правову підставу своїх вимог позивач, крім іншого, посилається на ч.2 ст.220 ЦК України та ст.16 ЦК України. Обґрунтовуючи свої вимоги вказаними обставинами позивач просить визнати дійсним Договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки OPEL COMBO 1.7 DTI СП4С, тип транспортного засобу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2004 року випуску, номер шасі ( кузова, рами) WOLOXCF2543001807, ДНЗ АО 1173 АМ, зареєстрований в Ужгородському ВРЕР ВДАІ України в Закарпатській області 19.11.2010 року ( свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 138066). У судове засідання позивач не зявився, надав суду клопотання в якому просить розглянути справу без його участі та без участі його представників, вказує на те, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач, [PERSON], надав суду письмову заяву про визнання позову в якій вказує на те, що користуючись своїми процесуальними правами повністю визнає заявлені позовні вимоги і просить ухвалити рішення про задоволення позову\~[PERSON] без його участі. Крім того, в своїй заяві про визнання позову від 22.01.2018 року відповідач визнає обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема, те, що на момент укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року та на час розгляду справи в суді він свідомо ухилявся від нотаріального посвідчення даного правочину, насамперед, через небажання сплачувати державне мито та нести витрати на послуги нотаріуса. Одночасно вказує на те, що грошові кошти за продаж належного йому автомобіля [PERSON] були отримані ним в повному обсязі. У відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України, враховуючи клопотання позивача та відповідача про розгляд справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а справа розглядається за наявними матеріалами справи, повне і всебічне дослідження яких дозволяє суду констатувати наступне. 09.11.2017 року між позивачем, [PERSON], з одного боку, та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу автомобіля, а саме: легкового автомобіля марки OPEL COMBO 1.7 DTI СП4С, тип транспортного засобу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2004 року випуску, номер шасі ( кузова, рами) WOLOXCF2543001807, ДНЗ АО 1173 АМ, зареєстрований в Ужгородському ВРЕР ВДАІ України в Закарпатській області 19.11.2010 року ( свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 138066). Згідно п.1 Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року відповідач, як продавець, продав та передав покупцю вищевказаний автомобіль, а позивач, як покупець купив та прийняв його від продавця. В п.3 Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року продаж було вчинено за 60 000 грн., які були одержані відповідачем від позивача до підписання договору, що підтверджується підписами Сторін на Договорі, власноручною розпискою відповідача, а також заявою про визнання позову поданою відповідачем. При цьому, договірна ціна визначена сторонами в п.3 Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року не перевищує ринкову вартість автомобіля визначену субєктом оціночної діяльності ТОВ Байт у висновку про ринкову вартість від 09.11.2017 року №2390754_09112017_1393, який міститься в матеріалах справи. Однак, незважаючи на те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року та частково виконано його умови шляхом сплати позивачем договірної вартості автомобіля в розмірі 60000 грн. та передачі відповідачем оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 138066, сторони не дотримались умови щодо обовязкового нотаріального посвідчення вказаного договору. Не дотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення правочину повязано з тим, що відповідач свідомо ухилився від виконання даної вимоги закону посилаючись на втрату ним паспорта громадянина України, що нібито унеможливлювало встановлення його особи, як обовязкову передумову вчинення нотаріусом нотаріальних дій у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5. Однак, згідно ч.3 ст.43 Закону України «Про нотаріат» встановлення нотаріусом особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів тільки посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи. Враховуючи вказану норму закону суд критично оцінює посилання відповідача на втрату ним паспорта громадянина України, як на обєктивну підставу, що унеможливлює нотаріальне посвідчення укладеного сторонами в простій письмовій формі Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року та вважає це свідченням факту свідомого ухилення відповідача від нотаріального посвідчення зазначеного правочину. Такий висновок суду також підтверджується змістом заяви про визнання позову наданої відповідачем, в якій він вказує на те, що просто ухиляться від витрат повязаних з нотаріальним посвідченням правочину. У відповідності до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, тобто правочином недійсність якого встановлено законом і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зі змісту ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Водночас, в ч.2 ст.216 ЦК України вказується на те, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Саме такий випадок визначено в ч.2 ст.220 ЦК України, яка встановлює, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Рішення про визнання дійсним договору укладеного без обовязкового нотаріального посвідчення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. При цьому, під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію недобросовісною стороною, яке в даному випадку проявляє відповідач. Частиною 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. У відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, враховуючи, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2017 року укладеного ними в простій письмовій формі та скріпленого підписами, а також частково виконано умови даного Договору, суд приходить до висновку про наявність передбачених ч.2 ст.220 ЦК України підстав для визнання його дійсним, оскільки одна із сторін відповідач по справі своєю недобросовісною поведінкою ухиляється від нотаріального посвідчення правочину. Одночасно, з огляду на правову позицію Верховного Суду України викладену в Постанові Пленуму від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також у постанові від 28.02.2011 у справі №6-49ц13 відносно того, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін, застосовуючи ч.2 ст.220 в даній справі слід наголосити на наступному. Слід зазначити, що якщо суд задовольняє вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності відповідним рішенням суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається, а судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення. Визнання Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року укладеного сторонами дійсним, а також визнання за позивачем права власності на придбаний ним автомобіль являється необхідною мірою захисту його права власності. Так, зі змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. В ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, закріплене в ст.392 ЦК України. Тобто, коли субєктивне право власності безпосередньо іншими особами ще не порушено, позивач може звернутися до суду з заявою про визнання права власності, яке має самостійне правове значення і не вимагає винесення рішення зобовязуючого характеру. Отже, позивача, [PERSON], слід визнати власником легкового автомобіля марки OPEL COMBO 1.7 DTI СП4С, тип транспортного засобу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2004 року випуску, номер шасі ( кузова, рами) WOLOXCF2543001807, ДНЗ АО 1173 АМ, зареєстрований в Ужгородському ВРЕР ВДАІ України в Закарпатській області 19.11.2010 року ( свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 138066), придбаного ним у відповідача, [PERSON], згідно Договору купівлі-продажу автомобіля від 09.11.2017 року. В даному випадку звернення позивача до суду з вимогою про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на придбане майно необхідне позивачеві для належної реалізації своїх повноважень власника щодо володіння, користування та розпорядження майном. Враховуючи зазначене, з огляду на обставини справи підтверджені належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи, а також приймаючи до увагу заяву відповідача про визнання позову, яка не суперечить закону та не порушує прав, свобод та законних інтересів інших осіб, позов підлягає задоволенню. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Outcome: approved